ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                                          
 
12 лютого 2025 року
м. Київ
 
справа № 500/1240/17
 
провадження № 61-8173св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д. 
суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач -ОСОБА_1 , 
відповідач -  ОСОБА_2 ,
третя особа-  ОСОБА_3 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 15 лютого 2023 року у складі судді Смокіної Г. І. та постанову Одеського апеляційного суду від 08 квітня 2024 року у складі колегії суддів:                 Стахової Н. В., Карташова О. Ю., Коновалової В. А.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.    Описова частина 

 
Короткий зміст позовних вимог
 
У березні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до                        ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди.
 
Позовна заява мотивована тим, що на підставі договору купівлі-продажу                                від 12 липня 1996 року № 1305, укладеного на Одеській товарній біржі (представництво у м. Ізмаїл), її бабуся - ОСОБА_4 , придбала у власність 1/10 частину будинку (квартиру АДРЕСА_1 . 
Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 12 серпня                   2005 року у справі № 2-6033/2005 було визнано дійсним договір купівлі-продажу, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 та визнано за ОСОБА_2 право власності на вищевказане нерухоме майно. 
У подальшому, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 грудня 2011 року рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 12 серпня 2005 року було скасоване, а справа направлена на новий розгляд до суду першої інстанції, де рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 23 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 09 вересня 2015 року у справі                      № 1510/467/12, у позові про визнання права власності на нежиле приміщення ОСОБА_2 було відмовлено. 
За час чинності рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області                         12 серпня 2005 року, ОСОБА_2 звернувся до суду з іншим позовом про виділ частки в окремий об`єкт нерухомості та рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області 11 лютого 2009 року у справі № 2-1491-2009 позов                   ОСОБА_2 було задоволено. На підставі вказаного рішення ОСОБА_2 здійснив державну реєстрацію права власності на самостійний об`єкт нерухомості. Отже, останнім правовстановлюючим документом ОСОБА_2 на спірне рухоме майно було саме рішення суду від 11 лютого 2009 року.
Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 16 грудня 2015 року зазначене рішення районного суду було скасоване, а у позові ОСОБА_2 відмовлено. Проте, ще з моменту скасування наведеного вище рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 12 серпня 2005 року судом касаційної інстанції у грудні 2011 року ОСОБА_2 було відомо про відсутність у нього прав на спірне майно. 02 березня 2016 року державна реєстрація права власності ОСОБА_2 на спірне рухоме майно була скасована. Однак за день до скасування реєстрації права власності - 01 березня 2016 року, ОСОБА_2 уклав з ОСОБА_5 договір оренди спірного нерухомого майна у вигляді будинку-крамниці, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . За умовами пунктів 5.1., 15.1. спірного договору оренди орендна плата складала 3 000 грн на рік, а договір оренди укладено строком на 2 роки сім місяців. 
У свою чергу, ОСОБА_5 17 лютого 2017 року уклав з Товариством з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Смарт Фінексперт» у особі Чеської філії                              TOB «Смарт Фінексперт» договір суборенди № 1, за умовами якого орендар надав суборендарю у строкове платне володіння та користування на умовах суборенди нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 . За умовами пунктів 3.2, 3.3, 5.3 договору суборенди від 17 лютого 2017 року № 1 цей договір укладено строком на 1 рік з можливістю пролонгації. Розмір плати за суборенду становить 22 500 грн на місяць.
На час звернення до суду із цим позовом ТОВ «Смарт Фінексперт» припинило користування зазначеним приміщенням. На підставі акту державного виконавця   від 20 липня 2018 року ОСОБА_2 звільнив спірне приміщення. 
Отже, у період з 02 березня 2016 року (день скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_2 на спірне приміщення) до 20 липня 2018 року (день звільнення ОСОБА_2 приміщення за актом державного виконавця)   ОСОБА_2 незаконно користувався спірним приміщенням, чим порушив її права власника. 
Внаслідок порушення відповідачем її прав їй було завдано збитків у вигляді доходів, які вона могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода). 
З 03 лютого 2016 року до 20 липня 2018 року нею отримувалася б орендна плата в розмірі, тотожному з розміром плати за суборенду, що її сплачувало                                                   ТОВ «Смарт Фінексперт» у розмірі 643 790,32 грн. 
Враховуючи, що вона є єдиною спадкоємицею після смерті ОСОБА_4 , померлої                   ІНФОРМАЦІЯ_1 , спірна нерухомість належить їй з часу відкриття спадщини, тому вона має право на захист свого права в установленому законом порядку.
 
Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просила суд стягнути з ОСОБА_7 на її користь вказані збитки у вигляді упущеної вигоди у сумі 643 790,32 грн.
 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 15 лютого                2023 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду                                      від 08 квітня 2024 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Судові рішення судів попередніх інстанцій мотивовано тим, що доказів вжиття позивачем у період з 03 лютого 2016 року до 20 липня 2018 року будь-яких заходів щодо укладення договорів оренди нерухомого майна, зокрема, на умовах орендної плати у розмірі 22 500 грн на місяць, та такі договори не могли бути укладені чи виконані внаслідок неправомірних дій відповідача, позивачем суду не надано. Крім того, відповідно до частини першої статті 1230 ЦК України до спадкоємця переходить право на відшкодування збитків, завданих спадкодавцеві у договірних відносинах. З огляду на відсутність доказів наявності договірних відносин між спадкодавцем ОСОБА_4 та відповідачем безпідставною є вимога спадкоємця ОСОБА_1 про відшкодування збитків за період з 02 березня 2016 до смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Судам не надано доказів реєстрації права власності на вищевказане нерухоме майно у заявлений у позовній заяві період як за ОСОБА_4 , так і за ОСОБА_1 .
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі, поданій у червні 2024 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення, яким її позов задовольнити.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не забезпечили повного та всебічного розгляду справи, надали неправильну оцінку наданим нею доказам.
Вважає, що у діях відповідача наявні всі необхідні складові елементи цивільного правопорушення: протиправна поведінка, збитки, причинний зв`язок та вина, що, на її думку, є підставою для задоволення позову про стягнення упущеної вигоди.
Суди не врахували, що вона є фізичною особою - підприємцем (далі - ФОП) та займається наданням в оренду власного чи орендованого нерухомого майна і здала в оренду спірне майно одразу після його повернення, уклавши договір оренди                 з ТОВ «Сота-Альянс» 01 серпня 2022 року, що, на її думку свідчить, про те, якщо б нерухоме майно повернулося до неї раніше, вона могла б здати його в оренду раніше й отримувати прибуток за весь спірний період.
Вказує, що упущена вигода не є нерозривно пов`язаною з особою, тому може успадковуватися.
Помилковим є висновок про відсутність доказів реєстрації майна, оскільки за ОСОБА_4 воно було зареєстровано шляхом реєстрації договору купівлі-продажу майна 05 серпня 1996 року, про що свідчить відповідна відмітка на його копії, а їй, як спадкоємцю, майно належить з часу відкриття спадщини відповідно до                       частини п`ятої статті 1268 ЦК України.
Помилковими вважає й висновки суду про відсутність доказів звільнення спірних приміщень відповідачем 20 липня 2018 року, оскільки в матеріалах справи міститься відповідних акт державного виконавця.
 
Відзиви на касаційну скаргу учасники процесу до суду не подали.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 27 червня 2024 року у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: ОСОБА_8 (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Фаловської І. М., відкрито касаційне провадження та витребувано цивільну справу із суду першої інстанції. 
 
27 вересня 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01 жовтня 2024 року справу передано судді-доповідачу Лідовцю Р. А. у зв`язку з відставкою судді ОСОБА_8 .
 
Ухвалою Верховного Суду від 29 січня 2025 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
12 липня 1996 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_4 на Одеській товарній біржі укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна - 1/10 частини житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , зареєстрованого 12 липня 1996 року в Журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю за реєстраційним № 1305.
 
04 серпня 2005 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено договір                      купівлі-продажу 1/10 частини домоволодіння (магазину), розташованого                                 на АДРЕСА_1 , який рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 12 серпня 2005 року (яке у подальшому було скасовано) у справі № 2-6033-2005 визнано дійсним та за ОСОБА_2 визнано право власності на вищевказану частину домоволодіння.
 
Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 11 лютого                     2009 року у справі № 2-1491-2009 виділено 1/10 частину домоволодіння, розташованого на АДРЕСА_1 , в окремий об`єкт нерухомості, визнано за ОСОБА_2 право власності на крамницю за вказаною адресою.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 14 грудня 2011 року рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 12 серпня 2005 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 27 липня 2011 скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 27 березня 2012 року у справі                  № 22ц/1590/889/2012 визнано дійсним договір купівлі-продажу 1/10 частини будинку АДРЕСА_4 , який укладено 12 липня 1996 року між ОСОБА_9 і ОСОБА_4 у представництві м. Ізмаїл Одеської товарної біржі та зареєстрований 05 серпня 1996 року в Ізмаїльському бюро технічної інвентаризації за № 1305.
 
Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 16 грудня 2015 року                                            рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 11 лютого             2009 року у справі № 2-1491-2009 скасовано та постановлено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ФОП ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , МПКПП «Чайка», МПП «Чайка», третя особа - КП «Ізмаїльське МБТІ», про виділ частки в окремий об`єкт нерухомості.
 
02 березня 2016 року скасовано державну реєстрацію права власності                     ОСОБА_2 на вищевказану нерухомість згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 03 березня 2016 року.
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла.
 
Згідно з довідкою приватного нотаріуса Ізмаїльського районного нотаріального округу Веліксар Т. І. від 20 лютого 2017 року, ОСОБА_1 є спадкоємицею померлої ОСОБА_4 .
 
Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 22 листопада 2016 року у справі № 500/1261/16-ц, залишеним без змін ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 25 листопада 2016 року, визнано                                     за ОСОБА_4 право власності на 1/10 частини житлового будинку                                                    на АДРЕСА_5 .
 
Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 23 червня                             2015 року у справі № 1510/467/12, залишеним без змін ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 10 липня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання права власності на нежиле приміщення відмовлено.
 
Згідно з довідкою КП «Ізмаїльське МБТІ» від 13 січня 2017 року № 1, ОСОБА_4 є власником 1/10 частки житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (колишня адреса:                                    АДРЕСА_1 - на підставі розпорядження Ізмаїльського міського голови від 19 лютого 2016 року № 57р) на підставі рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 22 листопада 2016 року та ухвали Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 25 листопада 2016 року.
 
01 березня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 укладений договір оренди на будинок (крамницю), розташований за адресою: АДРЕСА_1 , з орендною платою 3 000 грн на рік строком на 2 роки 7 місяців.
 
17 лютого 2017 року між ФОП ОСОБА_5 та ТОВ «СМАРТ ФІНЕКСПЕРТ» укладений договір суборенди № 1 на строкове платне володіння та користування на умовах суборенди нежитлового приміщення, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , із загальним розміром суборенди за один місяць 22 500 грн.
 
31 січня 2018 року додатковою угодою дію договору суборенди від 17 лютого                 2017 року № 1 припинено, нежитлове приміщення повернуто ФОП ОСОБА_5 згідно акту прийому-передачі від 31 січня 2018 року.
 
Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 20 липня 2018 року встановлено спосіб та порядок виконання ухвали Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 05 грудня 2017 року в частині зобов`язання ТОВ «Смарт Фінексперт» передати на відповідальне зберігання 1/10 частину будинку АДРЕСА_7 ОСОБА_3 шляхом зобов`язання ОСОБА_2 та ОСОБА_5 передати на відповідальне зберігання вказане нерухоме майно ОСОБА_3 .
 
Згідно з актом державного виконавця від 20 липня 2018 року державним виконавцем здійснено вихід за вищевказаною адресою та в результаті огляду встановлено, що приміщення пусті, відсутнє рухоме майно.
 
Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно                        від 20 липня 2021 року № 267418584 ОСОБА_1 є власником (1 частка) будинку АДРЕСА_5 на підставі рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 02 вересня 2020 року                       № 946/813/20, підстава внесення запису - рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 29 грудня 2020 року № 55990942.
 
01 серпня 2020 року між ФОП ОСОБА_1 та ТОВ «Сота-Альянс» укладено договір оренди № 2/2020 на строкове платне користування нежилим приміщенням, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , строком на 2 роки 11 місяців зі щомісячною орендною платою                  21 053 грн.
 
2.    Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
 
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України. 
 
Підставами касаційного оскарження судового рішення заявник зазначає те, що суд апеляційної інстанції не застосував правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 30 вересня 2021 року у справі № 922/3928/20, від13 жовтня 2021 року у справі № 908/2445/20, від 11 листопада 2021 року у справі                                         № 910/7511/20, від 24 листопада 2021 року у справі № 161/14197/20, від 05 жовтня 2022 року у справі № 569/5761/19, від 10 листопада 2022 року у справі                                          № 910/7511/20, від 07 лютого 2023 року у справі № 905/125/20, від 31 жовтня                     2023 року у справі № 910/3317/21, від 09 листопада 2023 року у справі                                             № 910/3022/22, від 26 березня 2024 року у справі № 910/11956/20.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційних скарг висновків судів не спростовують.
 
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
У частині першій та другій статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
 
Згідно із частинами першою та другою статті 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
 
Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. 
 
Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (пункт 8 частини другої статті 16 ЦК України).
 
У частині другій статті 22 ЦК України визначено, що збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
 
Тобто, збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ кредитора, яке пов`язане з утиском його інтересів, як учасника певних суспільних відносин і що виражається у зроблених ним витратах, у втраті або пошкодженні його майна, у втраті доходів, які він повинен був отримати.
 
Як зазначено вище, збитки як правова категорія включають в себе й упущену (втрачену) вигоду, яка відрізняється від реальних збитків тим, що реальні збитки характеризують зменшення наявного майна потерпілого (проведені витрати, знищення і пошкодження майна тощо), а у разі упущеної вигоди наявне майно не збільшується, хоча і могло збільшитися, якби не правопорушення. Тобто упущена вигода відображає різницю між реально можливим у майбутньому потенційно отриманим майном та вже наявним майном.
 
Для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди необхідна наявність усіх елементів складу цивільного (господарського) правопорушення: 1) протиправної поведінки особи (боржника);             2) збитків, заподіяних такою особою; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи і збитками; 4) вини особи, яка заподіяла збитки, у тому числі встановлення заходів, вжитих кредитором для одержання такої вигоди. За відсутності одного із елементів складу цивільного правопорушення не настає відповідальності з відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди (правові позиції, викладені у постанові Верховного Суду України від 04 липня 2011 року у справі № 3-64гс11 та постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2018 року у справі № 908/2261/17, від 31 липня 2019 року у справі № 910/15865/14 та від 30 вересня 2021 року у справі № 922/3928/20).
 
При цьому протиправною вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи (така поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці - діях або бездіяльності). Під збитками розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага тощо. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяними збитками виражається в тому, що протиправні дії заподіювача є причиною, а збитки є наслідком такої протиправної поведінки. Вина заподіювача збитків є суб`єктивним елементом відповідальності і полягає в психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння та проявляється у вигляді умислу або необережності.
 
Відповідно до статті 22 ЦК України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання.
 
Тому звернення з вимогою про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди покладає на кредитора (позивача) обов`язок також довести, окрім наведеного, реальну можливість отримання визначених ним доходів, тобто, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила можливості їх отримання.
 
Крім того, позивачу (кредитору) слід довести, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача (боржника) стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток                                    (див. правові позиції, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду                           від 30 травня 2018 року у справі № 750/8676/15-ц (провадження № 14-79цс18) та постановах Верховного Суду від 10 червня 2020 року у справі № 910/12204/17,                       від 16 червня 2021 року у справі № 910/14341/18).
 
Тобто вимоги про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди мають бути належно обґрунтовані, підтверджені конкретними підрахунками і доказами про реальну можливість отримання позивачем відповідних доходів, але не отриманих через винні дії відповідача (аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 127/16524/16-ц (провадження № 61-22106св18)).
 
Також позивач (кредитор) повинен довести: факти вжиття ним певних заходів щодо одержання таких доходів. Тобто, доказуючи наявність упущеної вигоди, кредитор має довести факти вжиття певних заходів щодо одержання таких доходів. Якщо неодержання кредитором очікуваних доходів є наслідком недбалої поведінки самого кредитора, така упущена вигода не підлягає відшкодуванню (подібні висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 06 грудня 2019 року у справі № 908/2486/18, від 15 жовтня 2020 року у справі № 922/3669/19, від 16 червня                    2021 року у справі № 910/14341/18).
 
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування               (частина перша статті 77 ЦПК України).
 
Відповідно до статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
 
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
 
Повно та всебічно встановивши обставини справи, дослідивши та надавши правову оцінку зібраним у справі доказам, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач не довела факту завдання їй відповідачем збитків у вигляді упущеної вигоди через несвоєчасне передання успадкованого нею нерухомого майна.
 
Доводи касаційної скарги фактично зводяться до того, що, якщо б нерухоме майно, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , було передано ОСОБА_1 відповідачем раніше, то вона могла б мати з нього дохід у вигляді отримання орендної плати. Проте, такі доводи не можуть братися судом до уваги та покладатися в основу судового рішення, оскільки вони побудовані виключно на припущенях та не містять даних і доказів того, що позивач безумовно б отримала ті чи інші доходи, як би не поведінка відповідача,                  а відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Правильними є й висновки судів про те, що збитки у вигляді упущеної вигоди можуть бути предметом спадкування тільки у разі існування реальних, а не уявних, договірних відносин спадкодавця, що у цій справі встановлено не було.
 
Посилання касаційної скарги на те, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки (стаття 1218 ЦК України), зобов`язання припиняється смертю кредитора, якщо воно є нерозривно пов`язаним з особою кредитора (частина друга                                      статті 608 ЦК України), тому упущена вигода, яка не є нерозривно пов`язаною з особою, може успадковуватися, є помилковим.
 
У частині першій статті 1230 ЦК України визначено, що до спадкоємця переходить право на відшкодування збитків, завданих спадкодавцеві у договірних відносинах.
 
Суд апеляційної інстанції правильно вказав, що посилання позивачка на те, що вона є спадкоємицею померлої ОСОБА_4 , а тому має право на відшкодування упущеної вигоди, є безпідставними, з огляду на відсутність доказів наявності договірних відносин між спадкодавцем ОСОБА_4 та відповідачем.
 
Такий висновок апеляційного суду узгоджується з нормами статті 1230 ЦК України, а посилання заявника на статті 608, 1218 ЦК України є помилковими тому, що навіть положення цих статтею передбачає перехід саме існуючих прав, обов`язків та зобов`язань, що узгоджується з положенням статті 1230 ЦК України про успадкування права на відшкодування збитків саме у реальних договірних відносинах спадкодавця.
 
Посилання заявника на практику Верховного Суду колегією суддів до уваги не беруться, оскільки у цій справі встановлені інші фактичні обставини, які не дають підстав для спадкування можливого відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди.
 
Колегія суддів не бере до уваги доводи скарги щодо відсутності доказів реєстрації майна за ОСОБА_4 та доказів звільнення спірних приміщень відповідачем 20 липня 2018 року, оскільки вони не мають правового значення для правильного вирішення цього спору, так як недоведення самого факту безумовного існування упущеної вигоди позивача є самостійною та достатньою підставою для відмови у задоволенні відповідного позову.
 
Отже, доводи касаційної скарги не можуть бути підставами для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки вони не відповідають матеріалам справи та встановленим судом обставинам, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявниками норм матеріального та процесуального права й зводяться до необхідності переоцінки судом доказів, що відповідно до вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції. 
Наведені у касаційних скаргах заявників доводи були предметом дослідження у судах першої та апеляційної інстанцій з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
 
Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Оскільки доводи касаційних скарг висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість їх судових рішень не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
 
Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 15 лютого                     2023 року та постанову Одеського апеляційного суду від 08 квітня 2024 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий   Судді: | Д. Д. Луспеник   І. Ю. Гулейков   Б. І. Гулько   Г. В. Коломієць   Р. А. Лідовець