ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.11.2024 року                                    м. Дніпро                             Справа №  910/815/24

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Чус О.В. (доповідач)
судді: Дармін М.О., Кощеєв І.М.
секретар судового засідання: Солодова І.М.
за участю представників сторін:
від позивача: ОСОБА_1. (в залі суду) - самопредставництво;
від відповідача: ОСОБА_2. (поза межами суду) - самопредставництво;
від третьої особи: ОСОБА_3. (поза межами суду) - адвокат;
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Науково-виробничий комплекс "ІНФОРМАЦІЯ_1" на рішення Господарського суду Запорізької області від 08.07.2024 (повний текст рішення складено 18.07.2024, суддя Давиденко І.В.) у справі № 910/815/24
за позовом ІНФОРМАЦІЯ_3
до відповідача: Акціонерного товариства "Науково-виробничий комплекс "ІНФОРМАЦІЯ_1", м. Запоріжжя
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Акціонерне товариство "ІНФОРМАЦІЯ_2
про стягнення 1 384 502,16 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог.
ІНФОРМАЦІЯ_7 звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Казенного підприємство "Науково-виробничий комплекс "ІНФОРМАЦІЯ_1" про стягнення 1 384 502,16 грн. неустойки (пені) .
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем зобов`язань за Державним контрактом на поставку (закупівлю) товарів ІНФОРМАЦІЯ_8 № 403/1/22/94 від 03.04.2022 року в частині здійснення поставки товару у визначений договором строк, у зв`язку з чим позивачем нараховані штрафні санкції у вигляді пені у вказаній сумі.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.01.2024 по справі № 910/815/24 позовну заяву ІНФОРМАЦІЯ_3 до Казенного підприємства "Науково-виробничий комплекс "ІНФОРМАЦІЯ_1" про стягнення 1 384 502,16 грн. неустойки (пені), передано за територіальною підсудністю до Господарського суду Запорізької області.

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення у справі та мотиви його прийняття.
Рішенням Господарського суду Запорізької області від 08.07.2024, у даній справі, позов задоволено частково.
Стягнуто з Акціонерного товариства "Науково-виробничий комплекс "ІНФОРМАЦІЯ_1" (АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_4) на користь ІНФОРМАЦІЯ_3 (АДРЕСА_2, ідентифікаційний код НОМЕР_5) 692 251 (шістсот дев`яносто дві тисячі двісті п`ятдесят одну) грн 08 коп. неустойки. Стягнуто з Акціонерного товариства "Науково-виробничий комплекс "ІНФОРМАЦІЯ_1" (АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_4) на користь ІНФОРМАЦІЯ_3 (АДРЕСА_2, ідентифікаційний код НОМЕР_5) 16 614 (шістнадцять тисяч шістсот чотирнадцять) грн 00 коп. витрат зі сплати судового збору. 
В іншій частині позову відмовлено.
Місцевий господарський суд, розглянувши клопотання відповідача та третьої особи про зменшення розміру пені на 99%, оцінивши в сукупності обставини справи, дійшов висновку про наявність правових підстав та можливість зменшення розміру пені на 50%, оскільки вважає таке зменшення оптимальним балансом дотримання інтересів сторін.

Короткий зміст вимог та доводів апеляційної скарги.
Не погодившись із зазначеним рішенням суду, через систему " Електронний суд", Акціонерне товариство "Науково-виробничий комплекс "ІНФОРМАЦІЯ_1" звернулось до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Запорізької області від 08.07.2024 по справі №910/815/24 в частині задоволених позовних вимог та відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Апеляційна скарга обґрунтована наступним:
-          відповідач не згодний з рішенням Господарського суду Запорізької області від 08.07.2024 по справі №910/815/24 в частині задоволених позовних вимог та вважає, що воно в цій частині прийнято з порушенням норм матеріального права, без повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, а отже підлягає скасуванню;
-          суд першої інстанції в своєму рішенні прямо зазначає, що основним документом, який підтверджує факт поставки Товару є Акт приймання-передачі №172 від 31 жовтня 2023 року. При цьому, суд першої інстанції при прийнятті рішення не врахував зміст цього акту приймання-передачі №172 від 31 жовтня 2023 року - зміст, який не тільки Відповідач, але і Позивач підписав без зауважень. Як зазначалося у відзиві на позовну заяву, в Акті приймання-передачі №172 від 31 жовтня 2023 року прямо заначено як дату початку приймання (19.10.2023), так і дату закінчення приймання (31.10.2023). Тобто, сам Позивач зазначає, що станом на 19.10.2023 року (до закінчення строку поставки, визначеного сторонами в Специфікації - 20.10.2023) КП «НВК «ІНФОРМАЦІЯ_1» передало Товар Вантажоодержувачу і стосовно цього Товару розпочалася процедура його приймання, яка тривала 13 календарних днів. Факт поставки Товару 19.10.2023 на адресу Вантажоодержувача підтверджується і товарно-транспортними накладними №29/140 та 28/140 від 17.10.2023, яким суд першої інстанції не надав жодної оцінки, хоча Відповідач на них і посилався як на підставу своїх заперечень щодо позову;
-          висновок суду першої інстанції про неприйняття видаткової накладної №50/1 від 17.10.2023 в якості належного доказу лише через відсутність печатки не ґрунтується на нормах матеріального права, а саме ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»;
-          відповідно до ч. 1 ст. 614 ЦК України, особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відповідно до п. 3.10 Контракту, датою виконання Виконавцем зобов`язань щодо поставки товару є дата підписання Вантажоодержувачем акту приймання-передачі. Таким чином, відповідно до умов Контракту, Виконавець не може виконати свого зобов`язання по поставці Товару доки Вантажоодержувач не підпише акт приймання-передачі (незалежно від причин непідписання такого акту приймання-передачі з боку Вантажоодержувача або причин зволікання Вантажоодержувачем у підписанні такого акту приймання-передачі). Так як Вантажоодержувач приймав Товар за Контрактом з 19.10.2023 по 31.10.2023, то, відповідно до ч. 1 ст. 613 ЦК України, в даному випадку відбулося прострочення кредитора у зобов`язанні - не вчинення Вантажоодержувачем дій, до вчинення яких Виконавець не міг виконати свій обов`язок. Саме за ці десять днів із тринадцяти, протягом яких тривало приймання Товару з боку Вантажоодержувача, Позивачем і було нараховано штрафні санкції КП «НВК «ІНФОРМАЦІЯ_1»;
-          апелянт зауважує, що не підписання Вантажоодержувачем акту приймання-передачі у період з 19.10.2023 по 31.10.2023 призвело до відстрочення виконання обов`язку Виконавця щодо поставки товару по Контракту до 31.10.2023. За таких обставин, у ІНФОРМАЦІЯ_4 були відсутні будь-які правові підстави для застосування штрафних санкцій до Відповідача за контрактом №403/1/22/94 від 03.07.2022 року, а отже, були відсутні підстави у суду першої інстанції задовольняти позовні вимоги.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи.
26.09.2024 від АТ "ІНФОРМАЦІЯ_5" до ЦАГС надійшли письмові пояснення щодо апеляційної скарги, якими просить врахувати надані пояснення під час ухвалення постанови у справі № 910/815/24; апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Науково-виробничий комплекс «ІНФОРМАЦІЯ_1» задовольнити.
Пояснення мотивовані наступним:
-відповідно до п. 3.1. Контракту поставка Виконавцем та приймання Вантажоодержувачем товару за контрактом здійснюється у місці поставки на підставі видаткової накладної з оформленням Вантажоодержувачем акту приймання-передачі. Згідно з п. 4 Специфікації в редакції Додаткової угоди № 7 від 20.10.2023 до Контракту, строк поставки товару встановлений 20.10.2023. З матеріалів справи вбачається, що за видатковою накладної від 17.10.2023 № 50/1 та Товарно-транспортними накладними від 17.10.2023 № 28/140 та від 19.10.2023 № 29/140 вантаж, визначений Специфікацією в редакції Додаткової угоди № 7 від 20.10.2023 до Контракту поставлений та прийнятий 19.10.2023 вантажоодержувачем - в/ч НОМЕР_1 . В акті приймання-передачі військового майна № 172 зазначено дату початку приймання - 19.10.2023. Таким чином, Акціонерне товариство «Науково-виробничий комплекс «ІНФОРМАЦІЯ_1» виконало свої зобов`язання щодо поставки товару ІНФОРМАЦІЯ_6 шляхом передачі його особі, яку вказало ІНФОРМАЦІЯ_7 саме 19 жовтня 2023 року;
-в позовній заяві не наведено, а матеріали справи не містять належних, допустимих та достовірних доказів, які підтверджують об`єктивні причини, чому приймання товару тривало з 19 до 31 жовтня та що заважало прийняти товар в день його поставки. Таке свідоме затягування в часі прийомки товару, на думку АТ «ІНФОРМАЦІЯ_5», є нічим іншим як підставою для нарахування штрафних санкцій за нібито несвоєчасне виконання своїх зобов`язань з боку АТ «Науково-виробничий комплекс «ІНФОРМАЦІЯ_1». Натомість, нарахування та стягнення штрафних санкцій з контрагентів ІНФОРМАЦІЯ_7 розглядає як додаткове джерело фінансування, що суперечить одному із принципів підходу Верховного Суду до зменшення штрафних санкцій. Так, у постанові від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 Велика Палата Верховного Суду зазначає, що господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань;
-в матеріалах справи відсутні докази того, що для ІНФОРМАЦІЯ_3 мали місце будь-які негативні наслідки (збитки тощо), як відсутні докази й того, що вказаних негативних наслідків зазнали будь-які інші учасники господарських правовідносин;
- АТ «ІНФОРМАЦІЯ_5» вважає, що в діях АТ «Науково-виробничий комплекс «ІНФОРМАЦІЯ_1» відсутня вина, а поставку товару виконано в повному обсязі достроково.

27.09.2024 від ІНФОРМАЦІЯ_3 до ЦАГС надійшов відзив на апеляційну скаргу, яким просить в задоволенні апеляційної скарги Відповідача відмовити.
Відзив обґрунтований наступним:
-          відповідно до вимог пункту 3.10 Контракту датою виконання Виконавцем зобов`язань щодо поставки продукції є дата підписання Вантажоодержувачем акту приймання-передачі. Зазначений Акт № 172 було підписано представником Виконавця та Вантажоодержувачем 31.10.2023. Відповідно до п. 3.1 Контракту поставка Виконавцем та приймання Вантажоодержувачем товару здійснюється у місці поставки на підставі видаткової накладної з оформленням Вантажоодержувачем акту приймання передачі. Так, видаткова накладна №50 Виконавцем була складена лише 31.10.2023, що унеможливлює прийняття матеріальних засобів Вантажоодержувачем без підтверджуючих документів. Саме видаткова накладна №50 від 31.10.2023 вказана як підстава операції в акті приймання-передачі №172 та зазначена як додаток до цього Акту;
-          на відміну від видаткової накладної від 17.10.2023 №50/1 видаткова накладна №50 від 31.10.2023 та акт приймання-передачі №172 підписана і представником Виконавця і представником Вантажоодержувача;
-          радіолокаційна станція станом на 19.10.2023 «тимчасово була укомплектована технологічним запитувачем НОМЕР_6», тобто не тим, який повинен бути вмонтований на станцію, що також унеможливило прийняття товару ІНФОРМАЦІЯ_8. Таким чином, Відповідач порушив умови Контракту та не виконав зобов`язання щодо поставки Товару належної якості у встановлений Контрактом строк;
-          спірні відносини стосуються ІНФОРМАЦІЯ_14). Неналежне виконання своїх зобов`язань Відповідачем, який вільно, діючи на власний ризик, усвідомлюючи і ту загальновідому обставину, яка не підлягає доведенню, про особливий період, в якому функціонують ІНФОРМАЦІЯ_17, взяв на себе зобов`язання із визначеними в контракті умовами щодо поставки товару ІНФОРМАЦІЯ_8, має негативний вплив на ІНФОРМАЦІЯ_15 та на репутацію ІНФОРМАЦІЯ_3.

Рух справи в суді апеляційної інстанції.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.08.2024 у даній справі визначена колегія суддів у складі: головуючий, доповідач суддя Чус О.В., судді: Дармін М.О., Кощеєв І.М. 
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 12.09.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Науково-виробничий комплекс "ІНФОРМАЦІЯ_1" на рішення Господарського суду Запорізької області від 08.07.2024 у справі № 910/815/24. Розгляд апеляційної скарги призначено у судовому засіданні на 27.11.2024 о 12 год. 20 хв.
17.09.2024 від представника відповідача до ЦАГС надійшла заява, якою просить надати можливість приймати участь в судовому засіданні по справі №910/815/24, що відбудеться 27 листопада 2024 року о 12-20 та в усіх наступних судових засіданнях по справі у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.
22.10.2024 від представника третьої особи до ЦАГС надійшла заява, якою просить за наявності технічної можливості надати представнику акціонерного товариства «ІНФОРМАЦІЯ_5» ОСОБА_4 можливість взяти участь у судовому засіданні по справі № 910/815/24, призначеному на 27.11.2024 о 12:20, в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду (з використанням власних технічних засобів).
У судове засідання 27.11.2024 з`явилися представники позивача, відповідача та третьої особи.
Представники відповідача та третьої особи підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити.
Представник позивача заперечив проти доводів апеляційної скарги, просив відмовити у її задоволенні.
У судовому засіданні 27.11.2024 колегією суддів оголошено вступну та резолютивну частини постанови Центрального апеляційного господарського суду.

Встановлені судом першої інстанції та перевірені апеляційним господарським судом обставини справи.
03.04.2022 між ІНФОРМАЦІЯ_9 (Замовник) та Казенним підприємством "Науково-виробничий комплекс "ІНФОРМАЦІЯ_1" (правонаступник Акціонерне товариство "Науково-виробничий комплекс "ІНФОРМАЦІЯ_1") (Виконавець) укладено Державний контракт на поставку (закупівлю) товарів ІНФОРМАЦІЯ_8 № 403/1/22/94 (Договір).
Відповідно до п. 1.1 Договору, Виконавець зобов`язується виготовити та поставити Замовнику з дотриманням вимог законодавства товар ІНФОРМАЦІЯ_8 (товар) у кількості та строки, зазначені в Специфікації товару ІНФОРМАЦІЯ_8, що поставляється за державним контрактом (Специфікація), що постачається з метою забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_18, а Замовник - прийняти через НОМЕР_2 військове представництво ІНФОРМАЦІЯ_3 та Вантажоодержувача і оплатити такі товари.
Якість, комплектність і експлуатаційна документація повинні відповідати технічній документації та нормативним документам, зазначеним у Специфікації товару (п. 1.3 Договору).
Вартість товару відповідно до п. 2.1 Договору та з урахуванням Додаткових угод, зокрема № 7 від 20.10.2023, склала 138 450 216,00 грн.
Відповідно до п. 4 Специфікації до Додаткової угоди №7 від 20.10.2023 до Договору, ціна Товару без ПДВ склала 115 375 180,00 грн. Строки постачання товару: до 20.10.2023.
Згідно з п.п. 3.1 ,3.2 Договору встановлено, що поставка виконавцем та приймання вантажоодержувачем товару за контрактом здійснюється у місці поставки на підставі видаткової накладної з оформленням вантажоодержувачем акту приймання-передачі. В підтвердження про отримання та оприбуткування за бухгалтерським обліком товару вантажоодержувачем також виписується повідомлення-підтвердження, вантажоодержувач надає замовнику через виконавця повідомлення-підтвердження на поставлений товар.
Відповідно до видаткової накладної № 50 від 31.10.2023 (т. 1, а.с. 40) Виконавцем передано, а Замовником прийнято товар в сумі 115 375 180,00 без ПДВ, разом з ПДВ 138 450 216,00 грн.
Датою виконання виконавцем зобов`язань щодо поставки товару є дата підписання вантажоодержувачем акту приймання-передачі. Датою виконання умов контракту є дата підписання сторонами акту приймання-передачі товару за контрактом (п.п. 3.10, 3.11 Договору).
За твердженням позивача, відповідач свої договірні зобов`язання виконав несвоєчасно, з простроченням встановлених термінів, а саме, відповідно до Акту приймання-передачі військового майна № 172 від 31.10.2023.
03.11.2023 позивачем та відповідачем без заперечень та зауважень підписано Акт б/н про виконання в повному обсязі умов Договору, що підтверджується актом приймання-передачі військового майна від 31.10.2023, видатковою накладною № 50 від 31.10.2023, посвідченням НОМЕР_2 військового представництва ІНФОРМАЦІЯ_10 про приймання продукції від 31.10.2023 № 61, повідомленням-підтвердженням отримання та оприбуткування за бухгалтерським обліком матеріальних цінностей, оплачених у централізованому порядку від 31.10.2023.
Частиною 1 п. 7.2 Договору встановлено, що за порушення строків поставки товару виконавець сплачує замовнику пеню у розмірі 0,1 відсотка від вартості непоставленого (недопоставленого) товару, за кожний день прострочення поза встановлені контрактом строки поставки, а за прострочення понад 30 днів з виконавця додатково стягується штраф у розмірі 7 відсотків від вказаної суми.
Позивачем було надіслано відповідачу претензію № 403/4/1/15908 від 03.11.2023 з вимогою оплати суми штрафних санкцій за прострочення поставки товару в розмірі 1 384 502,16 грн.
Відповідачем було надано відповідь вих. № 1378/270/108 від 07.11.2023 на претензію № 403/4/1/15908 від 03.11.2023, відповідно до якої вказав, що товар було поставлено вчасно та просив не застосовувати штрафні санкції.
Позивачем було надіслано відповідачу лист-відповідь № 220/71/16592 від 17.11.2023 на відповідь на претензію № 1378/270/108 від 07.11.2023, відповідно до якого зазначив про прострочення поставки товару на 10 днів та відсутність підстав щодо незастосування до відповідача штрафних санкцій.
Невиконання відповідачем зобов`язання щодо сплати штрафних санкцій за несвоєчасно поставлений товар, стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом про стягнення неустойки. 

Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції.
Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1). Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2). Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4). 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників позивача, відповідача, третьої особи по справі, дослідивши доводи, наведені в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
За ч. 1 ст. 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Статтями 525, 526 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння ІНФОРМАЦІЯ_11 його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Статтею 663 ЦК України визначено, що продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).
За п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України визначено, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.
Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (ч. 1 ст. 549 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 230 ГК України неустойка є штрафною санкцією, яка застосовується до учасника господарських відносин у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Неустойкою (штрафом, пенею), за статтею 549 ЦК України, є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (частина друга статті 551 ЦК України).
При цьому за приписами частини першої статті 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.
На відміну від положень ЦК України, які штраф та пеню визначають як види неустойки в залежності від правил обчислення (частини друга та третя статті 549 цього Кодексу), а неустойку і як вид забезпечення виконання зобов`язання, і як правовий наслідок порушення зобов`язань, встановлених законом або договором, положення ГК України визначають неустойку, штраф та пеню як господарські санкції у вигляді грошової суми - штрафні санкції, суму яких учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Відтак, сплату неустойки як один із видів забезпечення виконання зобов`язання, встановлених договором або законом, та як один із встановлених договором або законом правових наслідків порушення зобов`язання передбачено лише нормами ЦК України (пункт 3 частини першої статті 611 цього Кодексу).
Поширене застосування неустойки саме з метою забезпечення договірних зобов`язань обумовлено насамперед тим, що неустойка є зручним інструментом спрощеної компенсації втрат кредитора, викликаних невиконанням або неналежаним виконанням боржником своїх зобов`язань.
Неустойка як господарсько-правова відповідальність за порушення договірних зобов`язань започатковує визначеність у правовідносинах за зобов`язаннями, а саме - відповідальність має настати щонайменше в межах неустойки. Тобто неустойка підсилює дію засобів цивільно-правової відповідальності, робить їх достатньо визначеними, перетворюючи в необхідний, так би мовити, невідворотній наслідок правопорушення. Отже неустойка стає оперативним засобом реагування у разі порушення або неналежного виконання зобов`язання, яким можна скористатись як тільки було порушено зобов`язання, не чекаючи викликаних ним негативних наслідків.
Отже, завданням неустойки як способу забезпечення виконання зобов`язання та як міри відповідальності є одночасно забезпечення дисципліни боржника стосовно виконання зобов`язання (спонукання до належного виконання зобов`язання) та захист майнових прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання шляхом компенсації можливих втрат, у тому числі, у вигляді недосягнення очікуваних результатів господарської діяльності внаслідок порушення зобов`язання.
Поряд з цим ГК України, також як і ЦК України, передбачає, що неустойка встановлюється договором або законом.
Тобто, неустойка має договірний (добровільний) характер, що встановлюється за ініціативою сторін зобов`язання; а також імперативний характер (встановлений законом), тобто договірно-обов`язковий, умови про яку включаються в договір через підпорядкування імперативним вимогам правової норми. При цьому для деяких видів зобов`язань неустойка встановлюється законом іншим нормативно-правовим актом безпосередньо, а тому сторони відповідно зобов`язання підпорядковуються існуючим правилам про неустойку стосовно як її розміру, так і порядку та умов про її стягнення, хоча при цьому не укладають не тільки угоди про неустойку, але і безпосередньо договору.
Так, законодавець в ГК України, встановлюючи правила визначення розміру штрафних санкцій (зокрема і неустойки, стаття 231 цього Кодексу) та встановлюючи також як і ЦК України відмінності між порядками обчислення штрафу та пені (частина друга цієї статті Кодексу), уточнює, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором (частина четверта статті 231 ГК України).
Водночас, застосовуючи наведені положення статті 231 ГК України Суд звертається до правової позиції, викладеної у пункті 6.13 постанови Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 904/4156/18 та у постанові Верховного Суду від 02.11.2022 у справі № 910/14591/21: господарсько-правова відповідальність за порушення договірних зобов`язань поділяється на встановлену законом і договірну. Необхідною умовою застосування такої відповідальності є визначення у законі чи у договорі управненої та зобов`язаної сторони, виду правопорушення, за вчинення якого застосовується відповідальність, штрафні санкції і конкретний їх розмір.
У зв`язку із викладеним Суд доходить висновку, що розмір неустойки у зобов`язальних правовідносинах, право вимоги щодо якої набуде кредитор, обумовлений умовами для її застосування:
- характером неустойки (договірний або встановлений законом);
- підставами для її застосування (зазначення в договорі або в законі обставин, за яких її буде застосовано);
- складом неустойки (пеня, штраф), відповідно, розміром кожної із цих складових;
- умовами сплати неустойки внаслідок порушення зобов`язання, зокрема, у разі заподіяння збитків.
Відтак, у правовідносинах, хоча і подібних між собою (тотожних) або навіть за участі одних і тих самих сторін, за відмінності, зокрема, в умовах договору, хоча б одного із наведених чинників, якими обумовлюється застосування неустойки за порушення зобов`язання, різниця у розмірі неустойки в кожних конкретних правовідносинах закладається вже на етапі формулювання умов виконання зобов`язання та виникнення зобов`язання.
Така правова позиція викладена в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22.
Згідно з ч. 1 ст. 233 ГК України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно зі збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.
За частиною другою статті 233 ГК України якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.
Аналогічні положення також містить частина третя статті 551 ЦК України, положення якої України надають суду право зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
При цьому, неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Таку правову позицію викладено в Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013. Аналогічні висновки наведені у постанові Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 918/116/19.
Крім цього, таку функцію, як сприяння належному виконанню зобов`язання, стимулювання боржника до належної поведінки, неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Неустойка не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер (постанова Верховного Суду від 02.11.2022 у справі № 910/14591/21).
Для того, щоб неустойка не набула ознак каральної санкції діє правило частини третьої статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити
У цих висновках Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 18.04.2023 у справі № 199/3152/20 (Провадження № 14-224цс21) з посиланням на висновки в постановах Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, (провадження № 12-79гс19) (пункт 8.24) та від 28.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, (провадження № 14-623цс18) (пункт 85).
За положеннями статті 3 ЦК України регламентовано загальні засади цивільного законодавства, якими, згідно з пунктами 3, 6 частини першої цієї статті ЦК України, є свобода договору, справедливість, добросовісність та розумність.
Добросовісність є не тільки однією з основоположних засад цивільного законодавства, а також імперативним принципом щодо дій усіх учасників цивільних правовідносин (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Добросовісність - це відповідність дій учасників цивільних правовідносин певному стандарту поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю, повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям та уявленням про честь і совість.
Такий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.09.2022 у справі № 910/16579/20.
Отже, застосування неустойки має здійснюватися із дотриманням принципу розумності, добросовісності та справедливості.
А тому, в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності, може бути застосований також закріплений законодавцем в статті 3 ЦК України принцип можливості обмеження свободи договору (статті 6, 627 цього Кодексу) і як норма прямої дії, і як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах.
Главою 24 ГК України загальні засади відповідальності учасників господарських відносин врегульовано таким чином, що господарсько-правова відповідальність передбачена за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Тож справедливість, добросовісність, розумність як загальні засади цивільного законодавства є застосовними у питаннях застосування господарсько-правової відповідальності.
За ч. 2 ст. 216 ГК України застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.
Господарсько-правова відповідальність базується на принципах, згідно з якими: потерпіла сторона має право на відшкодування збитків незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; передбачена законом відповідальність виробника (продавця) за недоброякісність продукції застосовується також незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; сплата штрафних санкцій за порушення зобов`язання, а також відшкодування збитків не звільняють правопорушника без згоди другої сторони від виконання прийнятих зобов`язань у натурі; у господарському договорі неприпустимі застереження щодо виключення або обмеження відповідальності виробника (продавця) продукції (частина третя статті 216 ГК України).
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 217 ГК України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.
Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.
Отже, якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.
Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18.
Таким чином, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі вичерпного переліку обставин як підстав для зменшення судом розміру неустойки (частина третя статті 551 ЦК України) господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки (правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 26.08.2021 у справі № 911/378/17 (911/2223/20).
З огляду на судову практику, у вирішенні судом питання про зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки суди, зокрема, беруть до уваги ступінь виконання основного зобов`язання, поважність причин несвоєчасного виконання відповідачем зобов`язання, поведінку відповідача, яка свідчить про вжиття ним всіх можливих заходів до виконання зобов`язання (правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 22.05.2019 у справі № 910/11733/18).
При вирішенні питання про зменшення пені суд бере до уваги також співвідношення розміру заборгованості боржника та розміру пені. Такий підхід є усталеним в судовій практиці (постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 та Верховного Суду від 23.09.2019 у справі № 920/1013/18, від 26.03.2020 у справі № 904/2847/19).
При цьому вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду (правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 04.06.2019 у справі № 904/3551/18).
Поряд з викладеним Суд зазначає, що у вирішенні судом питання про зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки підлягають врахуванню та оцінці на предмет підтвердженості та обґрунтованості як ті підстави для зменшення неустойки, що прямо передбачені законом (частина третя статті 551 ЦК України, стаття 233 ГК України), так і ті, які хоча прямо і не передбачені законом, однак були заявлені як підстави для зменшення розміру неустойки та мають індивідуальний для конкретних спірних правовідносин характер.
Крім цього категорії "значно" та "надмірно", які використовуються в статті 551 ЦК України та в статті 233 ГК України, є оціночними і мають конкретизуватися у кожному окремому випадку, з урахуванням того, що правила наведених статей направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, а також недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником (висновок сформульований в постанові Верховного Суду від 14.07.2021 у справі № 916/878/20).
Зменшення судом неустойки до певного розміру відбувається із визначенням її у конкретній грошовій сумі, що підлягає стягненню, тоді як переведення зменшуваного розміру неустойки у частки, а відповідно і апелювання у спорах про зменшення розміру неустойки такими категоріями, як частка або процент, на який зменшується неустойка, не відображає об`єктивний стан сукупності обставин, які є предметом судового дослідження при вирішенні питання про зменшення неустойки.
При цьому слід звернути увагу, що законодавець надає суду право зменшувати розмір неустойки, а не звільняти боржника від її сплати. Поряд з цим сукупність обставин у конкретних правовідносинах (формальні ознаки прострочення боржника, порушення зобов`язання з вини кредитора - стаття 616 ЦК України, тощо) можуть вказувати на несправедливість стягнення з боржника неустойки в будь-якому істотному розмірі. Визначення справедливого розміру неустойки належить до дискреційних повноважень суду.
Аналогічна правова позиці міститься в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22.
Розмір неустойки, до якого суд її зменшує (на 90 %, 70 % чи 50 % тощо), у кожних конкретно взятих правовідносинах (справах) також має індивідуально-оціночний характер, оскільки цей розмір (частина або процент, на які зменшується неустойка), який обумовлюється встановленими та оціненими судом обставинами у конкретних правовідносинах, визначається судом у межах дискреційних повноважень, наданих суду відповідно до положень частини першої, другої статті 233 ГК України та частини третьої статті 551 ЦК України, тобто у межах судового розсуду.
Таким чином, в питаннях підстав для зменшення розміру неустойки правовідносини у кожному спорі про її стягнення є відмінними, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій, які водночас мають узгоджуватись з положенням статті 233 ГК України і частині третій статті 551 ЦК України, а також досліджуватись та оцінюватись судом в порядку ст. ст. ст. 86, 210, 237 ГПК України.
Такі висновки викладені в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22 та в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.06.2024 у справі № 910/12247/23.
Апеляційний господарський суд констатує, що відповідно до умов п. 4 Специфікації, що є Додатком №1 до Контракту (т. 1, а.с. 36) строк поставки спірного товару ІНФОРМАЦІЯ_8 20.10.2023.
Відповідно до п. 3.1. Контракту, поставка Виконавцем та приймання Вантажоодержувачем товару за контрактом здійснюється на підставі видаткової накладної з оформленням Вантажоодержувачем акту приймання-передачі.
Датою виконання Виконавцем зобов`язань щодо поставки товару є дата підписання Вантажоодержувачем акту приймання-передачі (п. 3.10).
Датою виконання умов Контракту є дата підписання сторонами Акту приймання-передачі товару за Контрактом (п. 3.11).
Акт приймання-передачі №172 було підписано Вантажоодержувачем 31.10.2023, відтак, доводи апеляційної скарги про те, що у даному випадку мало місце прострочення кредитора у зобов`язанні та були відсутні правові підстави для стягнення пені, відхиляються, оскільки умовами договору чітко визначено момент (дату), з яким пов`язується виконання зобов`язань відповідача з поставки товару.
Водночас, з Акта приймання-передачі військового майна №172 (т. 1, а.с. 41) слідує, що приймання спірної радіолокаційної станції розпочато 19.10.2023, тобто, в межах строку на поставку товару, приймання закінчено 31.10.2023.
Тобто, станом на 19.10.2023, товар вже перебував у розпорядженні Вантажоодержувача, в межах строку на поставку.
Колегією суддів досліджено відповідь на претензію від 03.11.2023 №403/4/1/15908 до державному контракту від 03.04.2022 №403/1/22/94 (т. 1, а.с. 44-45), з якої вбачається, що відповідно до Специфікації товару ІНФОРМАЦІЯ_8 в редакції Додаткової угоди №7 від 20.10.2023 строк поставки НОМЕР_7 за п. 4 становить 20.10.2023. До складу комплекту постачання НОМЕР_7 входить наземний радіолокаційний запитувач НОМЕР_8 державної системи радіолокаційного впізнавання. Виробником запитувачів є ВАТ «ІНФОРМАЦІЯ_11», яке розташоване ІНФОРМАЦІЯ_12 Вказаний запитувач має складний цикл виробництва, специфічні технології виготовлення та потребує наявності висококваліфікованих працівників майже на всіх етапах виробництва та його супроводу. Під час війни на ВАТ «ІНФОРМАЦІЯ_11» стався відтік кадрів, деяких спеціалістів мобілізовано до лав ЗСУ, вкрай ускладнився пошук, підбір та працевлаштування кваліфікованих кадрів. Брак працівників критично вплинув на виробничий процес, що призвело до затримки виготовлення запитувача НОМЕР_8 та постачання на підприємство для вмонтування у РЛС, виготовленої на виконання Державного контракту від 03.04.2022 №403/1/22/94. Підприємством вжиті всі можливі заходи щодо своєчасного забезпечення ЗСУ новою НОМЕР_7. Для чого радіолокаційна станція тимчасово була укомплектована технологічним запитувачем НРЗ - НОМЕР_8 зав. НОМЕР_9. На підставі ТТН №29/140 та 28/140 від 17.10.2023, вантаж, а саме НОМЕР_7 зав. 23Д042, 19.10.2023 доставлено до визначеної військової частини, про що здійснено відповідний запис у ТТН. Відповідальними особами в/ч НОМЕР_3 19.10.2023 розпочато приймання параметрів та комплектності РЛС та оформлено Акт від 19.10.2023 про початок приймання-передачі НОМЕР_7 зав. НОМЕР_10. Таким чином, станом на 20.10.2023 станція функціонувала в повному обсязі та за наявною інформацією виконувала бойові завдання. Використання у складі станції технологічного запитувача погоджено із ІНФОРМАЦІЯ_13 (Спільне рішення щодо передачі НОМЕР_7 зав. НОМЕР_10 за Державним контрактом від 03.04.2022 №403/1/22/94 на поставку (закупівлю) товарів ІНФОРМАЦІЯ_8 направлене на Вашу адресу вих. №1206/100-Д від 18.10.2023). На підставі вищевикладеного, враховуючи вжиття всіх заходів, задоволення загальногосподарського інтересу, а саме своєчасне забезпечення в/ч НОМЕР_3 НОМЕР_7 зав. НОМЕР_10, відповідач просив не застосовувати штрафні санкції до підприємства.
Враховуючи вищенаведене, оцінивши докази у справі у їх сукупності, враховуючи виконання відповідачем зобов`язань у повному обсязі, відсутність доказів негативних наслідків для позивача у незначному (10 днів) простроченні поставки товару, фактичне перебування товару у розпорядженні Вантажоодержувача станом на 19.10.2023, надзвичайно важливе значення відповідача як ІНФОРМАЦІЯ_16, а також з урахуванням таких критеріїв як справедливість, розумність та пропорційність, апеляційний господарський суд дійшов висновку щодо можливості зменшення розміру пені на 95 %, стягнувши з відповідача на користь позивача 69  225,11 грн.
За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає можливим змінити рішення суду першої інстанції в частині суми стягнення неустойки та викласти резолютивну частину рішення в наступній редакції: "Позов задовольнити частково. Стягнути з Акціонерного товариства "Науково-виробничий комплекс "ІНФОРМАЦІЯ_1" (АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_4) на користь ІНФОРМАЦІЯ_3 (АДРЕСА_2, ідентифікаційний код НОМЕР_5) 69  225,11 грн. неустойки. Стягнути з Акціонерного товариства "Науково-виробничий комплекс "ІНФОРМАЦІЯ_1" (АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_4) на користь ІНФОРМАЦІЯ_3 (АДРЕСА_2, ідентифікаційний код НОМЕР_5) 16 614 грн. витрат зі сплати судового збору. В іншій частині позову відмовити".
Таким чином, апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню, а рішення Господарського суду Запорізької області від 08.07.2024 у даній справі підлягає зміні.

Судові витрати.
Відповідно до ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Однак, судовий збір, у разі зменшення судом розміру неустойки на підставі ст. 233 ГК України та ч.3 ст.551 ЦК України, покладається на відповідача повністю без урахування зменшення неустойки, оскільки таке зменшення є наслідком не необґрунтованості позовних вимог в цій частині, а виключно застосування судами свого права на таке зменшення, передбаченого наведеними нормами.
Аналогічна правова позиція щодо розподілу судових витрат викладена у постановах Верховного Суду від 04.05.2018 у справі №917/1068/17, від 05.04.2018 у справі №917/1006/16, від 03.04.2018 у справі №902/339/16.
Керуючись ст. ст. 269, 270, 275-277, 282-284, 287-289 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд, -   

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Науково-виробничий комплекс "ІНФОРМАЦІЯ_1" на рішення Господарського суду Запорізької області від 08.07.2024 у справі № 910/815/24 - задовольнити частково.
Рішення Господарського суду Запорізької області від 08.07.2024 у справі № 910/815/24 - змінити, виклавши резолютивну частину в наступній редакції:
«Позов задовольнити частково.
Стягнути з Акціонерного товариства "Науково-виробничий комплекс "ІНФОРМАЦІЯ_1" (АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_4) на користь ІНФОРМАЦІЯ_3 (АДРЕСА_2, ідентифікаційний код НОМЕР_5) 69  225,11 грн. неустойки.
Стягнути з Акціонерного товариства "Науково-виробничий комплекс "ІНФОРМАЦІЯ_1" (АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_4) на користь ІНФОРМАЦІЯ_3 (АДРЕСА_2, ідентифікаційний код НОМЕР_5) 16 614 грн. витрат зі сплати судового збору.
В іншій частині позову відмовити».
Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта - Акціонерне товариство "Науково-виробничий комплекс "ІНФОРМАЦІЯ_1".
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Право касаційного оскарження, строк на касаційне оскарження та порядок подання касаційної скарги передбачено статтями 286-289 Господарського процесуального кодексу України.
У зв`язку з аварійними та стабілізаційними відключеннями електроенергії, відпусткою суддів колегії, повний текст постанови підписано 06.01.2025.

Головуючий суддя                                                                 О.В. Чус

Суддя                                                                                    І.М. Кощеєв

Суддя                                                                                     М.О. Дармін