Номер провадження: 22-ц/813/258/25 
Справа № 520/7627/19
Головуючий у першій інстанції Калашнікова О. І.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.02.2025 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
суддів: Громіка Р.Д., Дришлюка А.І.,
при секретарі: Узун Н.Д., 
переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Семенова Максима Миколайовича в інтересах Акціонерного товариства «Таскомбанк» на рішення Київського районного суду м. Одеси від 05 березня 2020 року у справі за позовом адвоката Большакова Дениса Костянтиновича в інтересах Акціонерного товариства «Таскомбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -
в с т а н о в и в:

09 квітня 2019 року адвокат Большаков Денис Костянтинович в інтересах Акціонерного товариства «Таскомбанк» (-далі АТ «Таскомбанк») звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, у якому просив суд стягнути з відповідачки на користь Банку заборгованість за договором кредиту №R52114527656В від 17.02.2014 станом на 25 жовтня 2018 року в розмірі 619 863,53 грн, яка складається з боргу за кредитом в сумі 258 692,49 грн, заборгованості по відсоткам в сумі 121 716,67 грн, і пені за період з 25 жовтня 2017 року по 25 жовтня 2018 року в сумі 239 454,37 грн обґрунтовуючи вимоги тим, що 07 лютого 2014 року Публічне акціонерне товариство «ВТБ «Банк» (-далі ПАТ ВТБ «Банк») і ОСОБА_1 уклали кредитний договір №R52114527656B, за умовами якого Банк надав, а ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 344 790 грн, із застосуванням процентної ставки в розмірі 13,99% річних. Позичальник зобов`язалась в порядку та на умовах, що визначені Договором повертати кредит, виплачувати Банку проценти за користування кредитом, та повернути кредит у повному обсязі в строк до 17 лютого 2021 року. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 07 лютого 2014 року ПАТ «ВТБ «Банк» і ОСОБА_1 уклали договір застави №R52114527656B-Z1, відповідно до якого ОСОБА_1 передала в заставу Банку автомобіль марки Hyundai Santa Fe д.н.з. НОМЕР_1 , 2013 року випуску, що належить їй на праві власності на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 від 13.02.2014. 
27 березня 2017 року ПАТ «ВТБ «Банк» та ПАТ «Таскомбанк» уклали договір про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами, в тому числі і за договором №R52114527656B. До ПАТ «Таскомбанк» (нині АТ «Таскомбанк») перейшло право вимоги як за кредитним договором так і договором забезпечення. 28 жовтня 2018 року АТ «Таскомбанк» на адресу ОСОБА_1 направив повідомлення-вимогу про наявність у Банку права вимоги на підставі договору про відступлення прав і вимагав достроково повністю повернути кредит, зазначивши загальну суму заборгованості в розмірі 619 863,53 грн, в тому числі: заборгованість по тілу кредиту: 258 692,49 грн, заборгованість по відсоткам 121 716,67 грн, пеня за період з 25 жовтня 2017 року по 25 жовтня 2018 року в розмірі 239 454,37 грн. Проте, відповідачка не виконала свої зобов`язання за договором кредиту №R52114527656В від 17.02.2014 та не повернула у повному обсязі кредитні кошти та не сплатила відсотки за користування кредитом, внаслідок чого утворилась заборгованість на суму 619 863,53 грн, яка складається з боргу за кредитом в сумі 258 692,49 грн, заборгованості по відсоткам в сумі 121 716,67 грн, і пені в сумі 239 454,37 грн, тому Банк за захистом порушеного права звернувся до суду із цим позовом.
10 липня 2019 року адвокат Шкодіна Любов Василівна в інтересах відповідачки ОСОБА_1 надала суду відзив на позов, у якому просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що Банк надав розрахунки заборгованості, які не відповідають умовам кредитного договору. Окрім того, Банк застосував принцип подвійного стягнення за основним зобов`язанням, тому як звернувшись до суду з цим позовом, Банк одночасно звернув стягнення на предмет застави. На обґрунтування своїх доводів сторона відповідача надала до суду висновок експертного дослідження кредитного договору і постанову приватного виконавця від 11.09.2019 про закінчення виконавчого провадження, відкритого за заявою стягувача АТ «Таскомбанк» до боржника Чігідіної на виконання виконавчого напису приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу.
В судовому засіданні адвокат Большаков Д.К. в інтересах АТ «Таскомбанк» просив суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Адвокат Шкодіна Л.В. в інтересах відповідачки ОСОБА_1 просила суд у задоволенні позову відмовити.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 05 березня 2020 року позов АТ «Таскомбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково. Суд стягнув з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , НОМЕР_3 , зареєстрована АДРЕСА_1 на користь АТ «Таскомбанк» (ЄДРПОУ 09806443) заборгованість за кредитним договором №R52114527656B в сумі 202 514, 29 грн; стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , НОМЕР_3 , зареєстрована АДРЕСА_1 на користь АТ «Таскомбанк» (ЄДРПОУ 09806443 витрати по сплаті судового збору в сумі 2 025 грн. В іншій частині позовні вимоги залишено без задоволення.
Адвокат Семенов Максим Миколайович в інтересах позивача АТ «Таскомбанк» оскаржив рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.
Постановою Одеського апеляційного суду від 20 травня 2021 року апеляційну скаргу адвоката Семенова М.М., діючого від імені АТ «Таскомбанк», – задоволено частково.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 05 березня 2020 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позовну заяву АТ «Таскомбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором – задоволено. Суд стягнув з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП – НОМЕР_4 , зареєстрована – АДРЕСА_1 , на користь АТ «Таскомбанк» (ЄДРПОУ 09806443) заборгованість за кредитним договором №R52114527656B в сумі – 619 863 (шістсот дев`ятнадцять тисяч вісімсот шістдесят дев`ять) грн 53 коп; стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , НОМЕР_3 , зареєстрована АДРЕСА_1 на користь АТ «Таскомбанк» (ЄДРПОУ 09806443) витрати по сплаті судового збору в сумі – 23 247 (двадцять три тисячі двісті сорок сім) грн 88 коп.
Адвокат Шкодін Л.В. в інтересах відповідачки ОСОБА_1 оскаржила постанову суду апеляційної інстанції в касаційному порядку.
Постановою Верховного суду від 10 травня 2022 року у справі №520/7627/19 (провадження №61-10710св21) касаційну скаргу задоволено частково, постанову Одеського апеляційного суду від 20 травня 2021 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
В апеляційній скарзі адвокат Семенов М.М. в інтересах позивача АТ «Таскомбанк» просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
В судове засідання, призначене на 06 лютого 2025 року об 14 год 00 хв сторони не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням та довідкою, наявними в матеріалах справи (т. 4, а.с. 29-31).
Від представника апелянта АТ «Таскомбанк» - адвоката Боднар М.О. до апеляційного суду надійшла заява про розгляд справи без участі скаржника та його представника.
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у апеляційній скарзі та у відзиві адвоката Шкодіної Любові Василівни в інтересах відповідачки ОСОБА_1 на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права. 
У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
За загальними правилами статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.
Визначення поняття зобов`язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання – це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно частини 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Статтею 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.
За вимогами статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Частинами 1 та 2 статті 639 ЦК України визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; сплата неустойки (пункти 1 та 3 частини 1 статті 611 ЦК України)
Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина 2 статті 1050 ЦК України).
Згідно частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.  У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Судом першої інстанції встановлено, що 07 лютого 2014 року ПАТ «ВТБ «Банк» і ОСОБА_1 уклали кредитний договір №R52114527656B, за умовами якого Банк надав, а ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 344 790 грн, із застосуванням процентної ставки в розмірі 13,99% річних. Позичальник зобов`язалась в порядку та на умовах, що визначені договором повертати кредит, виплачувати Банку проценти за користування кредитом, та повернути кредит у повному обсязі в строк до 17 лютого 2021 року.
В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 07 лютого 2014 року ПАТ «ВТБ «Банк» і ОСОБА_1 уклали договір застави №R52114527656B-Z1, відповідно до якого ОСОБА_1 передала в заставу Банку автомобіль марки Hyundai Santa Fe д.н.з. НОМЕР_1 , 2013 року випуску, що належить їй на праві власності на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 від 13.02.2014.
27 березня 2017 року ПАТ «ВТБ «Банк» та ПАТ «Таскомбанк» уклали договір про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами, в тому числі і за договором №R52114527656B. До ПАТ «Таскомбанк» (нині АТ «Таскомбанк») перейшло право вимоги як за кредитним договором так і договором забезпечення.
28 жовтня 2018 року АТ «Таскомбанк» на адресу ОСОБА_1 направив повідомлення-вимогу про наявність у Банку права вимоги на підставі договору про відступлення прав і вимагав достроково повністю повернути кредит, зазначивши загальну суму заборгованості в розмірі 619 863,53 грн, в тому числі: заборгованість по тілу кредиту: 258 692,49 грн, заборгованість по відсоткам 121 716,67 грн, пеня за період з 25 жовтня 2017 року по 25 жовтня 2018 року в розмірі 239 454,37 грн.
19 листопада 2018 року приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Барбуляк Х.М. на підставі заяви АТ «Таскомбанк», договору застави і вимоги-повідомлення видав виконавчий напис №3020 про звернення стягнення боргу в сумі 623 363,53 грн на автомобіль марки Hyundai Santa Fe д.н.з. НОМЕР_1 , 2013 року випуску, належного на праві власності ОСОБА_1 .. Постановою приватного виконавця виконавчого округу Одеської області від 08 жовтня 2019 року відкрите виконавче провадження з примусового виконання виконавчого напису нотаріуса. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 16 липня 2019 року виконавчий напис нотаріуса визнано таким, що не підлягає виконанню.
02 жовтня 2019 року приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Барбуляк Х.М. на підставі заяви АТ «Таскомбанк», договору застави і вимоги-повідомлення видав виконавчий напис №2868 про звернення стягнення боргу в сумі 623 363,53 грн на автомобіль марки Hyundai Santa Fe д.н.з. НОМЕР_1 , 2013 року випуску, належного на праві власності ОСОБА_1 . Банк звернувся до приватного виконавця з вимогами щодо примусового виконання виконавчого напису нотаріуса.
Відповідно до положень п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочинів.
Положення статті 514 ЦК України визначають що, «до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не передбачено договором або законом».
Право банку достроково вимагати погашення кредиту, сплати процентів за користування ним та інших платежів передбачено розділом 5 кредитного договору (п. 5.2.1).
Вимога банку від 29.10.2018 про дострокове повернення кредиту та сплату заборгованості за кредитним договором ОСОБА_1 не виконала.
Банк, вимагаючи стягнути з позичальника заборгованість за кредитним договором, посилається на розрахунок заборгованості (а.с. 41), який містить відомості про загальну заборгованість станом на 25 лютого 2018 року, розрахунок пені на заборгованість за кредитом і розрахунок пені на заборгованість за відсотками, та розрахунок заборгованості по відсотках за період з 27.03.2017 по 17.10.2018 за ставкою 28%.
Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року №254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Розрахунок заборгованості, доданий до позовної заяви, не може підтверджувати існування боргу, оскільки він не є первинним обліковим бухгалтерським документом, не відповідає Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та відповідно не може підтверджувати існування тих чи інших операцій. Розрахунок, наданий позивачем, не має навіть інформаційного характеру у контексті ціни позову, тому як не містить будь-яких даних щодо виконання (чи невиконання) позичальником зобов`язань з повернення кредитних коштів і сплати відсотків, починаючи з березня 2014 року.
Відповідач, не визнаючи суму заборгованості, вказану банком у позові і у розрахунку, посилається на висновок експертного дослідження судової економічної експертизи №140, складений 27.03.2019 судовим експертом Бочкарьовим Д.О. (а.с. 95-119).
Експерт проаналізував здійснені ПАТ «ВТБ Банк» фінансові операції з отримання коштів від позичальника ОСОБА_1 для зарахування на рахунок за кредитним договором №R52114527656В і дійшов висновку, що Банк отримав від позичальника на виконання умов кредитного договору грошові кошти в сумі 295 145 грн. Станом на 17 лютого 2019 року сума заборгованості позичальника ОСОБА_1 перед кредитором за кредитним договором №R52114527656В складає 202 514,29 грн, у тому числі сума неповернутого кредиту – 41 582,3 грн, сума несплачених процентів за користування кредитом в розмірі 60 931,99 грн. Суд оцінює наданий висновок експертного дослідження у сукупності з іншими письмовими доказами, що містяться в матеріалах справи і визнає висновок належним і допустимим доказом.
Відповідно до п. 6 ст. 13 Закону України «Про судову експертизу» судові експерти мають право проводити на договірних засадах експертні дослідження з питань, що становлять інтерес для юридичних і фізичних осіб. Згідно п. 1.3 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Мінюсту від 08.10.1998 за №53/5, за дорученням юридичних і фізичних осіб виконуються експертні дослідження, що потребують спеціальних знань та використання методів криміналістики і судової експертизи. Результати експертних досліджень викладаються у письмових висновках експертних досліджень згідно з чинним законодавством України. Судовому експертові Бочкарьову Д.О. на дослідження були надані кредитний договір та первинні платіжні касові документи – квитанції за період з лютого 2014 року по лютий 2019 року.
Представник банку, не погоджуючись з висновком експертного дослідження, не надав до суду ні кредитної справи позичальника, ні первинних меморіальних і касових документів щодо видачі кредиту та його погашення і сплати відсотків, ні виписок руху коштів по рахункам позичальника, ні графіка погашення кредиту і сплати відсотків.
Щодо підвищення банком процентної ставки суд зазначає наступне.
Право банку збільшити процентну ставку до 28% передбачено п. 3.3.3. кредитного договору. Але умовами договору передбачена певна процедура збільшення процентів: банк зобов`язаний направити позичальнику листа про збільшення розміру процентної ставки та новий графік повернення кредиту і сплати відсотків. Та розрахунок вартості супутніх послуг. Всупереч вимогам ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України, банком не надано суду належних та допустимих доказів повідомлення відповідача про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом, тому суд вважає, що банк збільшив ОСОБА_1 процентну ставку до 28% безпідставно.
Доводам відповідача про подвійне стягнення боргу за кредитним договором суд не надає оцінки, тому як на розгляді іншого суду на даний час знаходиться справа за позовом ОСОБА_1 про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.
З огляду на викладене, позов Банку підлягає задоволенню в частині стягнення боргу за договором кредиту в сумі 202 514,29 грн, де сума неповернутого кредиту – 141 582,3 грн, сума несплачених процентів за користування кредитом – 60 931,99 грн. В іншій частині позов Банку не підлягає задоволенню.
У відповідності до положень ст. 141 ЦПК України на користь Банку підлягають стягненню з відповідача витрати по сплаті судового збору пропорційно задоволеним вимогам – в сумі 2 025 грн.
Посилання адвоката Семенова М.М. в інтересах позивача, АТ «Таскомбанк», в апеляційні скарзі на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, оскільки судом першої інстанції помилково не враховано, що визначений Банком розрахунок заборгованості за договором кредиту є обґрунтованим, не приймаються до уваги, виходячи з наступного. 
Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Так, вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28–36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції – гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а  й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі – провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).
У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94, Серія A, №303-A, параграф 29).
Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року). 
Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства – обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, №303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), №37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
За змістом статей 12 та 81 ЦПК України,  цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 
Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду.
Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно – правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, – із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».
Колегія суддів вважає, що позивачем, АТ «Таскокомбанк», не доведено належним чином обґрунтованість підстав позову, а саме те, що станом на 25 жовтня 2018 року заборгованість за кредитним договором становить  619 863,53 грн, яка складається з боргу за кредитом в сумі 258 692,49 грн, заборгованості по відсоткам в сумі 121 716,67 грн, і пені в сумі 239 454,37 грн. Й, навпаки, стороною відповідача надані суду належні, допустимі та достатні докази, які із достовірністю підтверджують, що розмір заборгованості становить 202 514,29 грн, з яких сума неповернутого кредиту – 141 582,3 грн, сума несплачених процентів за користування кредитом в розмірі 60 931,99 грн.
Судами встановлено, що 07 лютого 2014 року між ПАТ «ВТБ «Банк» і ОСОБА_1 укладений кредитний договір №R52114527656B, за умовами якого банк надав, а позичальник отримала кредит у розмірі 344 790 грн, із застосуванням процентної ставки у розмірі 13,99% річних. Позичальник зобов`язалася у порядку та на умовах, визначених договором повертати кредит, виплачувати банку проценти за користування кредитом, та повернути кредит у повному обсязі в строк до 17 лютого 2021 року.
Згідно пункту 3.3.3 кредитного договору з четвертого робочого дня невиконання позичальником хоча б одного із зобов`язань, передбачених пунктами 5.3.9, 5.3.10 цього договору, розмір процентної ставки за цим договором встановлюється на рівні 28% річних.
Про збільшення розміру процентної ставки банк повідомляє позичальника шляхом направлення листа та нового графіка повернення кредиту і сплати процентів та розрахунку сукупної вартості послуг. При цьому позичальник підписанням цього договору підтверджує, що для вказаного вище застосування нової процентної ставки не вимагається підписання сторонами будь-яких інших додаткових договорів/документів, крім цього договору, оскільки невиконання позичальником зобов`язань, передбачених пунктами 5.3.9, 5.3.10 цього договору, є обставинами/факторами, від яких залежить розмір процентів за цим договором.
Право банку достроково вимагати погашення кредиту, сплати процентів за користування ним та інших платежів передбачено пунктом 5.2.1 кредитного договору.
У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 07 лютого 2014 року між ПАТ «ВТБ «Банк» і ОСОБА_1 укладено договір застави №R52114527656B-Z1, відповідно до якого ОСОБА_1 передала у заставу банку автомобіль марки Hyundai Santa Fe державний номерний знак НОМЕР_1 , 2013 року випуску, що належить їй на праві власності на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 13.02.2014 серія НОМЕР_2 .
27 березня 2017 року між ПАТ «ВТБ «Банк» та АТ «Таскомбанк» укладено договір про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами, зокрема за договором №R52114527656B. До АТ «Таскомбанк» перейшло право вимоги за кредитним договором і договором забезпечення.
28 жовтня 2018 року АТ «Таскомбанк» на адресу ОСОБА_1 направило повідомлення-вимогу, у якому повідомило про наявність у банку права вимоги на підставі договору про відступлення права вимоги, та вимагало достроково повністю повернути кредит, зазначивши загальну суму заборгованості – 619 863,53 грн, що складається із: заборгованості за тілом кредиту – 258 692,49 грн, заборгованості за процентами – 121 716,67 грн за період з 25 жовтня 2017 року по 25 жовтня 2018 року, пені за період
з 25 жовтня 2017 року по 25 жовтня 2018 року – 239 454,37 грн.
19 листопада 2018 року приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Барбуляк Х.М. на підставі заяви АТ «Таскомбанк», договору застави і вимоги-повідомлення видав виконавчий напис №3020 про звернення стягнення на автомобіль марки Hyundai Santa Fe державний номерний знак НОМЕР_1 , 2013 року випуску, належного на праві власності ОСОБА_1 ..
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 16 липня 2019 року у справі №520/4968/19 виконавчий напис нотаріуса від 19 листопада 2018 року визнано таким, що не підлягає виконанню.
На підставі вищевказаного рішення суду постановою приватного виконавця виконавчого округу Одеської області від 11 вересня 2019 року закінчено виконавче провадження з примусового виконання виконавчого напису нотаріуса №3020 від 19 листопада 2018 року.
02 жовтня 2019 року приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Барбуляк Х.М. на підставі заяви АТ «Таскомбанк», договору застави і вимоги-повідомлення видав виконавчий напис №2868 про звернення стягнення на автомобіль марки Hyundai Santa Fe державний номерний знак НОМЕР_1 , 2013 року випуску, належного на праві власності ОСОБА_1 , в рахунок погашення боргу у сумі 623 363,53 грн.
Банк звернувся до приватного виконавця з вимогами щодо примусового виконання виконавчого напису нотаріуса.
Постановою приватного виконавця виконавчого округу Одеської області від 08 жовтня 2019 року відкрите виконавче провадження з примусового виконання виконавчого напису нотаріуса №2868 від 02.10.2019.
27 березня 2019 року судовий експерт Бочкарьов Д.О. за зверненням ОСОБА_1 склав висновок експертного дослідження №140 судової економічної експертизи.
Експерт, проаналізувавши здійснені ПАТ «ВТБ Банк» фінансові операції з отримання коштів від позичальника ОСОБА_1 для зарахування на рахунок за кредитним договором №R52114527656В, копії первинних платіжних касових документів: квитанцій за період з 17 лютого 2014 року по 17 лютого 2019 року, дійшов висновку, що Банк отримав від позичальника на виконання умов кредитного договору грошові кошти у сумі 295 145 грн. Станом на 17 лютого 2019 року сума заборгованості позичальника   ОСОБА_1 перед кредитором за кредитним договором №R52114527656В складає 202 514,29 грн, у тому числі сума неповернутого кредиту – 141 582,3 грн, сума несплачених процентів за користування кредитом – 60 931,99 грн.
Відповідно до меморіального ордеру від 17.02.2014 за №22829 ПАТ «ВТБ Банк» на виконання умов кредитного договору надало ОСОБА_1 кредит у сумі 344 790,00 грн.
Із розрахунку, складеного AT «Таскомбанк» станом на 25 жовтня 2018 року за період з 27 березня 2017 року по 25 жовтня 2018 року, Банк встановив наявність заборгованості у ОСОБА_1 у розмірі 619 863,53 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту – 258 692,49 грн; заборгованість за процентами – 121 716,67 грн; пеня на суму простроченої заборгованості – 239 454,37 грн.
Згідно частини 1 статті 417 ЦПК України, вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.
Так, переглядаючи в касаційному порядку постанову Одеського апеляційного суду від 20 травня 2021 року, Верховний Суд у постанові від 10 травня 2022 року у справі №520/7621/19 (провадження №61-10710св21) виходив з наступного;
«Суд апеляційної інстанції надав правову оцінку висновку експертного дослідження від 27.03.2019, складеному судовим експертом Бочкарьовим Д.О., по меморіальному ордеру №22829 від 17.02.2014 та «виписці по рахунку» за період з 27.03.2017 по 25.10.2018, наданими АТ «Таскомбанк».
При цьому суд апеляційної інстанції наданий Банком розрахунок заборгованості за період з 27 березня 2017 року по 25 жовтня 2018 року (а.с. 41 т. 1) назвав випискою по рахунку, що не відповідає дійсності, так як виписка по рахунку ОСОБА_1 за вказаний період у матеріалах справи відсутня.
Надаючи оцінку зібраним доказам та задовольняючи позов банку, суд апеляційної інстанції також не врахував виписку з особового рахунку НОМЕР_5 позичальника ОСОБА_1 про часткове погашення боргу та зарахування 24 жовтня 2019 року коштів на суму 9 020 грн, яка надана позивачем та міститься в матеріалах справи (а.с. 178, т. 1).
Колегія суддів звертає увагу, що суд апеляційної інстанції не прийняв до уваги доказ, поданий стороною відповідача, а саме висновок експертного дослідження №140, як такий, що одержаний з порушенням вимог статті 78 ЦПК України та такий, що не відповідає вимогам частини сьомої статті 102 ЦПК України, однак при цьому суд апеляційної інстанції не надав оцінки іншим доводам сторони відповідача.
Суд може визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, однак зобов`язаний встановити обставини, які підлягають доказуванню і зобов`язаний вжити всіх необхідних заходів з метою встановлення істини. Принцип змагальності не виключає необхідності всебічного та повного дослідження всіх обставин справи задля встановлення об`єктивної істини та об`єктивного вирішення справи.
Висновок суду апеляційної інстанції про те, що позивач довів розмір заборгованості позичальника ОСОБА_1 за кредитним договором від 17.02.2014 та право банку нараховувати проценти за його користування у розмірі 28% річних – не підтверджений доказами, тому є передчасним.
Суду слід встановити виконання Банком вимог пункту 3.3.3 кредитного договору від 07.021.2014 у частині повідомлення позичальника про збільшення розміру процентної ставки, правомірність нарахування процентів за період з 25 жовтня 2017 року по 25 жовтня 2018 року у розмірі 28% річних та надати оцінку письмовому доказу, наявному в матеріалах справи – виписці по особовому рахунку ОСОБА_1 щодо сплати заборгованості за кредитним договором на суму 9 020,00 грн».
При новому розгляді справи в апеляційному порядку з урахуванням вказаних вище вказівок, що містяться у постанові касаційної інстанції від 10 травня 2022 року, колегія суддів виходить з наступного.
Установлено, що кредитний договір між ПАТ «ВТБ Банк» та   ОСОБА_1 укладено 17 лютого 2014 року.
26 лютого 2015 року ПАТ «ВТБ Банк» прийняло розпорядження про зміну процентної ставки, дія якого розпочинається з 19 лютого 2015 року (а.с. 14 зворот, т. 1).
За змістом положень частини першої статті 651 та частини третьої статті 653 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі зміни договору зобов`язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.
Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Отже, якщо сторонами кредитного договору досягнуто домовленості з усіх його умов, у тому числі щодо збільшення банком в односторонньому порядку процентної ставки за кредитом з дотриманням певної процедури, то такі умови повинні виконуватись сторонами з моменту досягнення домовленості, тобто з моменту підписання договору.
Частино 4 статті 1056-1 ЦК України визначено, що, у разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов`язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов\’язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов`язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника.
Однак, в матеріалах відсутні докази, направлення відповідачці ОСОБА_1 листа про збільшення процентної ставки з 19 лютого 2015 року, тому Банком не дотримано банком процедуру повідомлення позичальника про зміну процентної ставки.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що всупереч вимогам ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України, банком не надано суду належних та допустимих доказів повідомлення відповідача про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом, тому суд першої інстанції вважав, що банк збільшив ОСОБА_1 процентну ставку до 28% безпідставно.
Колегія суддів вважає, що при проведенні розрахунку заборгованості за договором кредиту Банк не врахував виписку з особового рахунку НОМЕР_5 позичальника ОСОБА_1 про часткове погашення боргу та зарахування 24 жовтня 2019 року коштів на суму 9 020 грн, яка надана позивачем та міститься в матеріалах справи (а.с. 178, том 1).
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що розрахунок заборгованості, доданий до позовної заяви, не може підтверджувати існування боргу, оскільки він не є первинним обліковим бухгалтерським документом, не відповідає Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та відповідно не може підтверджувати існування тих чи інших операцій. Розрахунок, наданий позивачем, не має навіть інформаційного характеру у контексті ціни позову, тому як не містить будь-яких даних щодо виконання (чи невиконання) позичальником зобов`язань з повернення кредитних коштів і сплати відсотків, починаючи з березня 2014 року.
Відповідач, не визнаючи суму заборгованості, вказану банком у позові і у розрахунку, посилається на висновок експертного дослідження судової економічної експертизи №140, від 27.03.2019 складений судовим експертом Бочкарьовим Д.О. (а.с. 95-119). 
Експерт проаналізував здійснені ПАТ «ВТБ Банк» фінансові операції з отримання коштів від позичальника ОСОБА_1 для зарахування на рахунок за кредитним договором №R52114527656В і дійшов висновку, що Банк отримав від позичальника на виконання умов кредитного договору грошові кошти в сумі 295 145 грн. Станом на 17 лютого 2019 року сума заборгованості позичальника ОСОБА_1 перед кредитором за кредитним договором №R52114527656В складає 202 514,29 грн, у тому числі сума неповернутого кредиту – 141 582,3 грн, сума несплачених процентів за користування кредитом в розмірі 60 931,99 грн. 
Суд правильно вважав, що наданий висновок експертного дослідження у сукупності з іншими письмовими доказами, що містяться в матеріалах справи, є належним і допустимим доказом.
З матеріалів справи вбачається, що вказаний кредит виданий на споживчі цілі.
За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.
Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.
Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.
Згідно абзацу другому частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.
У рішенні від 11 липня 2013 року №7-рп/2013 Конституційний Суд України вказав, що умови договору споживчого кредиту, його укладення та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими споживач вважається слабкою стороною у договорі та підлягає правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності.
Відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції, яка діяла на час укладання кредитного договору, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні або договір може бути визнаним недійсним у цілому. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.
Згідно частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного договору) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.
Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.
16 жовтня 2011 року набрав чинності Закон України №3795-VI від 22 вересня 2011 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», яким частину четверту статті 11 Закону України Про захист прав споживачів» доповнено нормою наступного змісту: кредитодавцю   забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.
У рішенні від 11 липня 2013 року №7-рп/2013 Конституційний Суд України вказав, що умови договору споживчого кредиту, його укладення та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими споживач вважається слабкою стороною у договорі та підлягає правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності.
Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень   пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.
Частиною четвертою статті 42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.
Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.
Таким чином, виходячи із принципів справедливості, добросовісності та розумності Банком необґрунтовано нарахована позичальнику пеня за період з 25 жовтня 2017 року по 25 жовтня 2018 року в розмірі 239 454, 37 грн. 
Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне – 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)
Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, застосовуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, правові висновки Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, з`ясовуючи наведені обставина справи, що мають значення для правильного вирішення спору та наявні у справі докази, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно виходив, що сума заборгованості позичальника ОСОБА_1 перед кредитором за кредитним договором №R52114527656В складає 202 514,29 грн, у тому числі сума неповернутого кредиту – 141 582,3 грн, сума несплачених процентів за користування кредитом в розмірі 60 931,99 грн.
За таких обставин, суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно з`ясував обставини, які мають значення для правильного вирішення справи,  дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», дав їм правильну оцінку та обґрунтовано виходив з того, що є законні підстави для задоволення позову частково. 
Інших правових доводів в частині відшкодування шкоди апеляційна скарга не містить.
У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28.10.2010, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».
Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи. 
Отже, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового судового рішення про задоволення позову в повному обсязі немає. 
На підставі частин 1 та 13 статті 141 ЦПК України судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове рішення, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Тому у даному випадку судовий збір за подачу апеляційної скарги, понесений позивачем, йому не присуджується судом.
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -
п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу адвоката Семенова Максима Миколайовича в інтересах Акціонерного товариства «Таскомбанк» залишити без задоволення, рішення Київського районного суду м. Одеси від 05 березня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.
Повний текст судового рішення складено: 17 лютого 2025 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік

А.І. Дришлюк