КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Апеляційне провадження                                                             Доповідач- Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/1429/2025
 
П О С Т А Н О В А
 
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
  м. Київ                                                                                        Справа № 370/2529/15-ц
 
27 січня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів  Судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді  - Ратнікової В.М.
суддів                       - Борисової О.В.    
                                  - Левенця Б.Б.
 при секретарі         - Уляницькій М.В.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Тітової Олени Олександрівни на рішення Макарівського районного суду Київської області від 02 травня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Білоцької Н.В., у цивільній справі за первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1   про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом знесення об`єктів самочинного будівництва та відновлення стану земельної ділянки, за зустрічним позовом ОСОБА_1   до ОСОБА_2 , Макарівської селищної ради Макарівського району Київської області, третя особа Головне управління Держгеокадастру у Київської області про визнання незаконним рішення, недійсним акту та скасування державної реєстрації земельної ділянки,-

в с т а н о в и в:
 
У вересні 2015 року  ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом знесення об`єктів самочинного будівництва та відновлення стану земельної ділянки.
Позовні вимоги обгрунтовував тим, що йому на праві власності належить земельна ділянка з кадастровим номером 3222755102:00:001:0353, площею 0,150 га, розташована на території селища АДРЕСА_1 , цільове призначення якої - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №87858, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №010991400922 від 29.05.2009).
В жовтні 2014 року він виявив факт, що суміжний землекористувач - відповідач у справі розпочав будівництво житлового будинку на вищевказаній земельній ділянці, яка належить йому на праві власності. На численні усні зауваження позивача відповідач реагував агресивно, стверджував, що будівництво веде на своїй земельній ділянці, від встановлення твердих меж їхніх суміжних земельних ділянок відмовився. Станом на дату подачі цього позову на земельній ділянці позивача відповідачем вже побудовано господарську споруду (сарай), а також зведено стіни житлового будинку.
Факт забудови земельної ділянки позивача підтверджується схемою розташування земельної ділянки на ортофотопланах Макарівської селищної ради, яка була складена ФОП ОСОБА_3 після виконання робіт із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки ОСОБА_2 .
За даними Державного земельного кадастру (сервіс «Публічна кадастрова карта») суміжна з позивачем земельна ділянка, власник якої веде самочинне будівництво, має кадастровий номер 3222755103:03:001:0003. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 02.09.2015 року №43180609, власником вказаної земельної ділянки є ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 01.08.2014 року №2121, посвідченого приватним нотаріусом Макарівського районного нотаріального округу Київської області Ольшевським В. С.
Посилаючись на те, що належна йому земельна ділянка не відводилась для будівництва житлового будинку відповідача, останній не має жодного речового права щодо вказаної земельної ділянки, відповідно збудовані ним будівлі та споруди є самочинним будівництвом, тому відновлення порушених прав позивача можливе шляхом знесення об`єктів самочинного будівництва відповідачем (або за його рахунок) і відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав.
З урахуванням наведеного, позивач  ОСОБА_2 просив суд: зобов`язати ОСОБА_1 знести об`єкти самочинного будівництва, збудовані ним на земельній ділянці з кадастровим номером 3222755102:00:001:0353, площею 0,150 га, яка розташована на території селища АДРЕСА_1 , цільове призначення якої - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка належить на праві власності ОСОБА_2 ; 
зобов`язати ОСОБА_1 відновити стан земельної ділянки з кадастровим номером 3222755102:00:001:0353, площею 0,150 га, яка розташована на території селища міського АДРЕСА_1 , цільове призначення якої - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка належить на праві власності ОСОБА_2 , який існував до порушення прав.
У лютому 2018 року відповідач ОСОБА_1 подала зустрічний позов до ОСОБА_2 , Макарівської селищної ради Макарівського району Київської області, третя особа Головне управління Держгеокадастру у Київської області, в якому просила суд:
визнати незаконним рішення Макарівської селищної ради Київської області                   № 589-33-У від 25 грудня 2008 року про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання державного акту на право власності на земельну ділянку ОСОБА_2 та передачі безоплатно у власність земельної ділянки площею 0,150 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель-та споруд в АДРЕСА_1 ;
визнати недійсним та скасувати державну реєстрацію державного акту на право приватної власності на земельну ділянку кадастровий номер 3222755102:00:001:0353, виданий на ім?я ОСОБА_4 29 травня 2009 року та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі № 010991400922;
скасувати державну реєстрацію земельної ділянки кадастровий номер 3222755102:00:001:0353.
Вимоги зустрічного позову обгрунтовувала тим, що земельна ділянка, площею 0,150 га, яка розташована на території селища міського типу Макарів Київської області була виділена ОСОБА_2 у 2008 році. Відповідно до кадастрового плану його земельної ділянки, яка міститься в технічній документації із землеустрою щодо складання державного акту від 2008 року, вбачається, що на земельній ділянці відсутні будь-які забудови. У технічній документації із землеустрою щодо складання державного акту від 2008 року на ім?я ОСОБА_2 також міститься акт про встановлення та погодження на місцевості зовнішньої межі земельної ділянки.
В свою чергу, суміжний користувач земельної ділянки ОСОБА_5 (дідусь ОСОБА_1 ) отримав у власність земельну ділянку, на якій розташований спірний будинок значно раніше за ОСОБА_2 , а саме у 1995 році. Будівництво будинку ОСОБА_5 розпочато в 1995 році, що підтверджується планом від 24.06.1996 року та свідоцтвом на забудову індивідуальної садиби, виданим рішенням від 21 березня 1995 року. 
13 травня 1998 року ОСОБА_5 подарував ОСОБА_6 незакінчений будівництвом житловий будинок готовністю 11 %, який належав йому на підставі свідоцтва на забудову індивідуальної садиби, виданого рішенням виконкому Макарівської сільради 21 березня 1995 року, зареєстрованого за № 173. 30 травня 1998 року ОСОБА_5 подарував ОСОБА_6 земельну ділянку.
Вона, ОСОБА_1 , закінчила будівництво будинку, розпочате її дідусем                  ОСОБА_5 . Спірний будинок введений в експлуатацію та належить їй на праві приватної власності.
Відповідно до генерального плану с. Калинівка, затвердженого 14 листопада 2013 року, земельні ділянки сторін у справі накладаються.
Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1 вважала, що при оформленні документації було неправильно визначено координати поворотних точок меж земельної ділянки, що виділялась ОСОБА_2 , які було внесено в базу ДЗК, що підтверджується висновком експерта № СЕ-1201-1-752.16 від 7.06.2017 року. 
У 2015 році межі поновлені відповідно до неправильних координат, внаслідок цього ОСОБА_2 було передано у власність частину земельної ділянки, на якій розташований будинок, що підтверджується кадастровим планом, де зображено пляму будинку відповідачки. При цьому, ОСОБА_2 жодних робіт з будівництва не проводив і на його земельній ділянці, яка перебуває в фактичному користуванні, відсутні будь-які об`єкти будівництва.
Також під час отримання ОСОБА_6 кадастрового номеру їй було неправильно визначено поворотні точки меж земельної ділянки із врахуванням поворотних точок меж земельної ділянки ОСОБА_2 , які встановлені помилково та не відповідали фактичному користуванню.
Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1 зазначала, що до звернення     ОСОБА_2 до суду вона не знала про помилки в технічних документах, оскільки з 2008 року по 2015 рік ОСОБА_2 не порушував меж фактичного користування земельної ділянки, не заявляв жодних претензій.
На сьогоднішній день вона, ОСОБА_1 , позбавлена можливості змінити конфігурацію земельної ділянки та змінити координати поворотних точок меж своєї земельної ділянки відповідно до меж, які існували з 1995 року, оскільки існує накладення на земельну ділянку ОСОБА_2 . При цьому, ОСОБА_2 не погоджується виправити помилки, допущені при оформленні земельної ділянки і визначення поворотних точок меж його земельної ділянки.
Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 02 травня 2024 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1   про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом знесення об`єктів самочинного будівництва та відновлення стану земельної ділянки задоволено.
Зобов`язано ОСОБА_1 знести об`єкти самочинного будівництва, збудовані нею на земельній ділянці з кадастровим номером 3222755102:00:001:0353, площею 0,150 га, яка розташована на території селища АДРЕСА_1 , цільове призначення якої - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка належить на праві власності ОСОБА_2 .
Зобов`язано ОСОБА_1 відновити стан земельної ділянки з кадастровим номером 3222755102:00:001:0353, площею 0,150 га, яка розташована на території селища міського АДРЕСА_1 , цільове призначення якої - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка належить на праві власності ОСОБА_2 , який існував до порушення прав.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 487,20 грн, витрати на проведення судової експертизи у розмірі 6734,00 грн та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 грн, а всього: 17 221,20 грн.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Макарівської селищної ради Макарівського району Київської області, третя особа Головне управління Держгеокадастру у Київської області про визнання незаконним рішення, недійсним акту та скасування державної реєстрації земельної ділянки - відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник відповідача  ОСОБА_1 - адвокат Тітова Олена Олександрівна подала апеляційну скаргу, в якій за результатом апеляційного перегляду справи просить скасувати рішення рішення Макарівського районного суду Київської області від 02 травня 2024 рокута ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1   про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом знесення об`єктів самочинного будівництва та відновлення стану земельної ділянки відмовити.
Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Макарівської селищної ради Макарівського району Київської області, третя особа Головне управління Держгеокадастру у Київської області про визнання незаконним рішення, недійсним акту та скасування державної реєстрації земельної ділянки, задовольнити та визнати незаконним рішення Макарівської селищної ради Київської області № 589-33-V від 25 грудня 2008 року про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання державного акту на права власності на земельну ділянку ОСОБА_2 та передачу безоплатно у власність земельної ділянки площею 0,150 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд в АДРЕСА_1 ; визнати недійсним та скасувати державну реєстрацію державного акту на право приватної власності на земельну ділянку кадастровий номер 3222755102:00:001:0353, виданий на імя ОСОБА_2 29 травня 2009 року та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі № 010991400922; скасувати державну реєстрацію земельної ділянки кадастровий номер3222755102:00:001:0353.
В обґрунтування змісту вимог апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є незаконним і необґрунтованимтак як судпершої інстанції неправильно визначив відповідно до встановлених обставин правовідносини,що склались  між сторонами у справі,  висновки суду не відповідають встановленим обставинам та матеріалам справи, суд неправильно застосував норми матеріального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не оцінив і не з`ясував усіх обставин, на які сторони посилається в обгрунтування своїх вимог та  заперечень.
Зазначає, що позивач ОСОБА_2 приватизував свою земельну ділянку у 2008 році, через 10 років після приватизації суміжної земельної ділянки ОСОБА_5 (дідусем відповідача). Проте, станом на 2008 рік відомостей про межі земельної ділянки відповідачки не було, оскільки кадастровий номер не було присвоєно. При визначенні місця розташування земельної ділянки ОСОБА_2 не було враховано наявності недобудованого будинку і господарських споруд, координати поворотних точок земельної ділянки були визначені неправильно та частина земельної ділянки відповідачки було фактично передано ОСОБА_2 . 
Сторона відповідача вважає, що така ситуація є розповсюдженою, оскільки або особа, яка претендує на земельну ділянку неправильно вказує на свої межі, або землевпорядники некоректно виконують свої обов`язки. Так, виходячи на місце земельної ділянки визначають її координати, проте в подальшому, можуть змінити такі координати, орієнтуючись на місце розташування суміжної земельної ділянки з однієї сторони та наявності вільного місця з іншої, для уникнення накладок і збереження площі. Відсутність суміжного землевласника при підписанні акту погодження меж є також однією з причин неправильного визначення місця розташування ділянки.
Також у висновку експерта № СЕ-1201-1-752.16 від 07 червня 2017 року встановлено, зокрема, що межа земельної ділянки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не співпадають; координати поворотних точок зовнішніх меж земельних ділянок, що вказані в документаціях із землеустрою є помилковими (невірними); розташування земельних ділянок сторін за їх фактичним використанням не відповідає координатам меж та поворотних точок цих земельних ділянок відповідно до даних документації із землеустрою та інформації, яка міститься в Державному земельному кадастрі.  Встановлено, що будинок з господарськими будівлями повністю розташований на земельній ділянці ОСОБА_2 
05 квітня 2018 року на замовлення ОСОБА_1 було складено висновок експерта №18176. 
Під час проведення експертизи було визначено координати кутів повороту житлового будинку, надвірних будівель і споруд. Встановлено, що спірний будинок розташовано в межах земельної ділянки згідно технічної документації ОСОБА_6 від 2011 року та плану від 1996 року.
Тобто, в проекті землеустрою ОСОБА_6 від 2011 року зазначено саме спірний будинок, який знаходиться в межах її земельної ділянки. Таке саме розташування будинку зазначено і на плані 1996 року, враховуючи лінійні заміри до вулиці загального користування і межі ОСОБА_2 , яка існує фактично на сьогоднішній день.
Те, що земельна ділянка використовувалась сторонами у справі саме по фактичним межам з 90-х років і ОСОБА_1 не змінювала ці межі після 2008 року підтверджується показами свідків та поясненнями самого позивача ОСОБА_2 , який також підтвердив, що на земельній ділянці ОСОБА_1 були споруди з 90х років - колодязь та сарай і з цього приводу у нього претензій не було, і те, що він не погоджував меж земельної ділянки з ОСОБА_5 та на момент отримання державного акту щодо порушення порядку користування до сусідів не звертався.
Отже, позивач ОСОБА_2 не дотримався процедури, встановленої законодавством, а неналежне погодження ним меж земельної ділянки призвело до того, що господарські споруди і недобудований будинок відповідача ввійшов у частину земельної ділянки ОСОБА_2 , чим порушено права відповідача. 
Таким чином, на думку сторони відповідача, розроблена технічна документація на земельну ділянку ОСОБА_2 не відповідає фактичному порядку користування суміжними земельними ділянками і ця технічна документація стала підставою для видачі державного акту на право приватної власності на землю, тому є підстави для визнання такого акту недійсним (постанова Верховного Суду від 01.02.2023 у справі № 686/17900/19).
Висновок суду першої інстанції про те, що помилки в координатах поворотних точок земельної ділянки підлягають усуненню шляхом розроблення технічної документації із землеустрою, якою визначаються місцеположення поворотних точок меж земельних ділянок в натурі (на місцевості), а не скасування правовстановлюючих документів та реєстрації права власності, сторона відповідача вважає безпідставним, посилаючись на те, що частина земельної ділянки, яка перебувала у користуванні та власності ОСОБА_1 , передана ОСОБА_2 , тому може бути виправлена шляхом внесення змін до проекту землеустрою ОСОБА_2 або складання документації щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки. В даному випадку необхідна воля власника земельної ділянки ОСОБА_7 , який наполягає на знесенні самочинного будівництва.
Знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. (Постанови ВС від 17 липня 2019 року у справі № 462/469/14-ц (провадження № 61-23742св18); від 21 травня 2020 року у справі № 726/824/15-ц (провадження № 61-45216св18) та від 30 червня 2020 року у справі № 201/2886/15-ц (провадження № 61-4332св20).
Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява                  № 43768/07)).
Сторона відповідача звертає увагу суду на те, що будинок є місцем проживання  родинивідповідачки, яка роками вкладала кошти у будівництво.
Будівництво спірного будинку і господарських споруд розпочалось з 90 х років її дідусем ОСОБА_5 , що підтверджується показами свідків, поясненнями                      ОСОБА_2 та зазначено у висновку експертизи № СЕ-1201-1-752.16, що свідчить про те, що на протязі 20 років її дідусь, мати та вона відкрито володіли і користувались господарськими спорудами та земельною ділянкою у її сьогоднішніх фактичних межах.
Між земельними ділянками сторін у справі існували фактичні межі у вигляді частково огорожі та кілків і жодних спорів не виникало з цього приводу. Позивач ОСОБА_2 ніколи не звертався до жодних органів щодо порушення  відповідачкою меж його земельної ділянки протягом 20 ти років.
Натомість, виготовив проект землеустрою земельної ділянки без належного погодження меж, без врахування розміщення будівель, фактичного користування та вимагає на сьогоднішній день знесення її будинку як самочинного.
Наведені обставини, на думку сторони відповідача, дають підстави стверджувати про порушення позивачем у цій справі принципу добросовісності при реалізації прав і повноважень, що включає в себе неприпустимість зловживання правом, яке виходячи із конституційних положень означає, що здійснення прав та свобод людини не повинні порушувати права та свободи інших осіб.
Аргументи інших учасників справи:
25 вересня 2024 року на адресу Київського апеляційного судунадійшов відзив на апеляційну скаргу від представника позивача  ОСОБА_2 - адвоката Ганенка Романа Андрійовича, у якому позивач просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін.
Також у поданому відзиві сторона позивача порушує питання про поновлення процесуального строку на подання відзиву на апеляційну скаргу, посилаючись на те, що про факт відкриття апеляційного провадження представнику позивача стало відомо 24 вересня 2024 року, коли на його адресу електронної пошти надійшла судова повістка-повідомлення від 24 вересня 2024 №370/2529/15-ц/191952/2024 про призначення розгляду апеляційної скарги на 28 жовтня 2024 року.
Відповідно до частини другої статті 127 ЦПК України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.
Враховуючи наведене, суд вважає за можливе задовольнити клопотання представника позивача  ОСОБА_2 - адвоката Ганенка Романа Андрійовича та продовжити процесуальний строк для подання відзиву на апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 .
Відзив обґрунтований тим, щовідповідно до висновку експерта                                      №СЕ-1201-1-752.16 від 07.05.2017 року за результатами проведеної комплексної судової земельно-технічної експертизи житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами ОСОБА_1 розташований повністю на земельній ділянці ОСОБА_2 з кадастровим номером 3222755102:00:001:0353.
Оскільки позивач не давав дозволу відповідачці на будівництво спірного житлового будинку на його земельній ділянці, збудований відповідачкою житловий будинок з господарськими спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , є самочинним будівництвом в розумінні ч. 1 ст. 376 ЦК України.
Суд правильно застосував норму ч. 4 ст. 376 ЦК України, ст. 152 ЗК України та ухвалив законне та обґрунтоване рішення про задоволення позову.
Доводи апелянта про наявність помилок при визначенні координат земельної ділянки ОСОБА_2 та про наявність на його земельній ділянці недобудованого житлового будинку, яке здійснював дідусь відповідачки ОСОБА_1 , ОСОБА_5 - є необґрунтованими.
Висновок експерта №18176 від 05.04.2018 року, складений за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи на замовлення відповідачки ОСОБА_1 , містить суперечливі відомості та не відповідає вимогам щодо достатності та достовірності доказів.
На виконання вимог п. 9 ч. 3 ст. 175 ЦПК України сторона позивача надає суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач ОСОБА_2 поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи у суді апеляційної інстанції: витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції - 10 000 грн.
Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України докази на підтвердження розміру судових витрат, які позивач сплатив або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, будуть надані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.
В судовому засіданні  відповідачка  ОСОБА_1   та її представник адвокат  Тітова  Олена  Олександрівна повністю підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити.
 Представник   позивача ОСОБА_2 адвокат Ганенко Роман Андрійович  в судовому засідання проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив  скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Тітової Олени Олександрівни на рішення Макарівського районного суду Київської області від 02 травня 2024 року в частині задоволених вимог первісного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1   про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом знесення об`єктів самочинного будівництва та відновлення стану земельної ділянки  підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що згідно копії паспорту  ОСОБА_2 зареєстрований та проживає за адресою:         АДРЕСА_2 (а.с. 5-6 том 1).
Згідно копії Державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого 29.05.2009 року серії ЯЖ №87858, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №010991400922 від 29.05.2009 року   ОСОБА_2 є власником земельної ділянки з кадастровим номером 3222755102:00:001:0353, площею 0,150 га, розташованої АДРЕСА_1 , цільове призначення якої - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (а.с. 7 том 1).
У 2015 році ФОП  ОСОБА_3  розробив технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки гр. України  ОСОБА_2 для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд в   АДРЕСА_1 , в межах Макарівської селищної ради Макарівського району Київської області (а.с. 9-20 том. 1).
Місце розташування земельної ділянки позивача підтверджується схемою розташування земельної ділянки на ортофотопланах Макарівської селищної ради. Також на вказаній схемі відображено місце розташування будівлі сараю (а.с. 39 том 1).
Судом встановлено, що актом про відведення в натурі присадибної земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку від 26.06.1996  року  ОСОБА_5 встановлено в натурі межі присадибної земельної ділянки, площею 1500 кв.м. для будівництва індивідуального житлового будинку, яка розташована в селі Калинівка, в межах Макарівської сільської ради Макарівського району Київської області. Межі ділянки граничать: справа ОСОБА_8 , зліва  ОСОБА_9  (а.с. 52, 53 том 1).
В 1995 році ОСОБА_5 розпочато будівництво будинку, що підтверджується планом від 24.06.1996 року та свідоцтвом на забудову індивідуальної садиби від 21 березня 1995 року (а.с. 130-133 т.1). 
13 травня 1998 року ОСОБА_5 подарував ОСОБА_6 незакінчений будівництвом житловий будинок, готовністю 11 %, який належав йому на підставі свідоцтва на забудову індивідуальної садиби, виданого рішенням виконкому Макарівської сільради 21 березня 1995 року, зареєстрованого за № 173 (а.с. 157-158 т.1). 
30 травня 1998 року ОСОБА_5 подарував ОСОБА_6 земельну ділянку (а.с.159 т.1).
28.12.2011 року Управлінням Держкомзему у Макарівському районі Київської області ОСОБА_6 видано довідку про присовєння земельній ділян  АДРЕСА_1  кадастрового номеру3222755103:03:001:0003, державний акт серії ІІІ-КВ № 001809 (а.с. 115 т.1).
Згідно договору дарування земельної ділянки від 01.08.2014 року ОСОБА_6 подарувала  ОСОБА_1 земельну ділянку, площею 0,1500 га, з кадастровим номером 3222755103:03:001:0003, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована в АДРЕСА_1 (а.с. 40-41 том 1).
Вказана земельна ділянка належала  ОСОБА_6 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю, виданого на підставі договору дарування від 30.05.1998 року (а.с. 42 том 1).
Згідно копії Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 01.08.2014 року ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 3222755103:03:001:0003, дата державної реєстрації земельної ділянки: 07.04.1999 року (а.с. 51 том 1).
18.07.2015 року на житловий будинок  ОСОБА_1 за адресою:     АДРЕСА_1 , ТОВ «М БУДТЕХЕКСПЕРТ» виготовлено технічний паспорт (а.с. 57-61 том 1).
17.12.2015 року  ОСОБА_1  зверталася до Департаменту ДАБІ у Київській області з повідомленням про початок виконання будівельних робіт індивідуального житлового будинку за адресою:   АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки 3222755103:03:001:0003 (а.с. 54-56 том 1).
28.12.2015 року Департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції У Київській області видано  ОСОБА_1 декларацію про готовність до експлуатації обєкта, будівництво якого злійснено на підставі будівельного паспорта за адресою   АДРЕСА_1 (а.с.110-111 т.1).
05.04.2016 року державним реєстратором Макарівського райооного управління юстиції Київської області зареєстровано за  ОСОБА_1 право власності на житловий будинок, загальною площею 48.3 кв.м., збудований за адресою   АДРЕСА_1 на земельній ділянці з кадастровимномером 3222755103:03:001:0003(а.с.135-136 том 1).
19.05.2016 року незалежним оцінювачем ОСОБА_10 надано висновок, яким житловий будинок, загальною площею 48.3 кв.м., збудований за адресою   АДРЕСА_1 оцінено в 750 000 грн (а.с.148 т.1).
Відповідачка на підтвердження меж її земельної ділянки та земельної ділянки позивача подала фотознімок з місця розташування ділянок (а.с. 134 том 1).
В письмовій заяві гр.  ОСОБА_6 вказала, що її батько  ОСОБА_5 подарував їй земельну ділянку  за адресою:   АДРЕСА_1 , площею 0.15 га, яку вона подарувала своїй дочці  ОСОБА_1 .У 2010 році розпочато будівництво житлового будинку. Про те, що дочка будувала житловий будинок  ОСОБА_2 знав тому, що двічі підписували акт погодження меж. Вона була свідком того, як  ОСОБА_2 встановлював металеві труби по чотирьох точках, які вказували на межі його ділянки (а.с. 124 том 1).
Згідно копії технічної документації із землеустрою щодо складення державного акту на право власності на земельну ділянку гр. ОСОБА_2 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд в     АДРЕСА_1 і вбачається, що 24.05.2004  року Макарівською селищною радою надано дозвіл позивачу на проведення інвентаризації земельної ділянки. 23.10.2008 року земельній ділянці присвоєно адресний номер:     АДРЕСА_1 . 22.12.2008 року Управлінням земельних ресурсів в Макарівському районі надано Висновок про погодження технічної документації із землеустрою щодо складання державного акту на право власності на земельну ділянку гр.  ОСОБА_2 в с. Калинівка, а також відповідний висновок наданий Відділом містобудування, архітектури та розвитку інфраструктури від 19.12.2008 року. Також вказана технічна документація містить викопіювання з проекту формування території Макарівської селищної ради, кадастровий план. 15.12.2008  року складено Акт про встановлення на місцевості та погодження зовнішньої межі земельної ділянки. 25.12.2008року Макарівською селищною радою затверджено технічну документацію земельної ділянки позивача та передано її у власність позивача. Також земельній ділянці присвоєно кадастровий номер 3222755102:00:001:0353 (а.с. 65-80 том 1).
З листа Управління Держгеокадастру у Макарівському районі Київської області від 17.03.2016 року № 34-1013-99.2-1356/2-16 вбачається, що в архіві Управління не обліковується технічна документація із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3222755103:03:001:0003, що розташована в АДРЕСА_1 і ОСОБА_5  є первісним власником земельної ділянки, яка на даний час належить на праві власності  ОСОБА_1 (а.с. 87-102 том 1).
Згідно Висновку експерта № СЕ-1201-1-752.16 від 07.06.2017 року, складеного за результатами комплексної судової земельно-технічної експертизи, призначеної за ухвалою суду від 12.09.2016 року встановлено, що в результаті натурного обстеження досліджуваних земельних ділянок в     АДРЕСА_1 і експертом було встановлено, що усіх межових знаків та розділових парканів між земельними ділянками  ОСОБА_2 та ОСОБА_1  немає. 
На час проведення обстеження на місцевості виявлено лише частину парканів навколо земельної ділянки, що знаходиться у фактичному користуванні ОСОБА_1 . Також було виявлено металевий кілок вздовж АДРЕСА_3 , який, за поясненнями відповідача ОСОБА_1 , розмежовує фактичне землекористування спірними ділянками сторін металевий кілок віддалений на північ від іншого вищевказаного кілка, призначення якого визначити на момент проведення обстеження не надалось можливості. 
Окрім того, в результаті обстеження на земельній ділянці, що знаходиться у фактичному користуванні  ОСОБА_1 , було виявлено належний їй житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами. 
Земельна ділянка  ОСОБА_2 на момент проведення обстеження не огороджена, межові знаки відсутні. 
Враховуючи вищевикладене, визначити усі фактичні межі досліджуваних земельних ділянок, що знаходяться у фактичному користуванні ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , їх загальну площу та чітке фактичне розташування на місцевості, неможливо, зокрема, у зв`язку із неможливістю визначення усіх поворотних точок та створення замкнутого контура ліній (меж). 
При цьому, наявна на місцевості частина парканів навколо земельної ділянки, що знаходиться у фактичному користуванні ОСОБА_1 , металевий кілок вздовж АДРЕСА_3 , а також належний  ОСОБА_1 житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, надали можливість експерту здійснити порівняння частково встановленого фактичного землекористування спірними земельними ділянками та розташування зазначеного будинку із межами та поворотними точками цих земельних ділянок відповідно до даних документації із землеустрою та інформації про ці земельні ділянки, яка міститься в Державному земельному кадастрі. 
При зіставленні в одній системі координат виявлених на місцевості частини фактичних меж досліджуваних земельних ділянок із межами згідно з документацією із землеустрою та інформацією Державного земельного кадастру, експертом було виявлено їх невідповідність. А саме, виходячи із наявної на місцевості частини парканів навколо земельної ділянки, що знаходиться у фактичному користуванні  ОСОБА_1 , розташування металевого кілка вздовж  АДРЕСА_1 , а також належного  ОСОБА_1 житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, експертом було встановлене, порушення меж земельної ділянки ОСОБА_2 з кадастровим номером 3222755102:00:001:0353 відповідно до даних документації із землеустрою та інформації про досліджувані земельні ділянки, яка міститься в Державному земельному кадастрі, де площа накладання становить орієнтовно 0,0384 га (на рис. 7, що є невід`ємною частиною висновків даного дослідження, заштриховано зеленим кольором).
Окрім того, експертом було встановлено, що житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами  ОСОБА_1 розташований повністю на земельній ділянці ОСОБА_2  з кадастровим номером 3222755102:00:001:0353 та за межами земельної ділянки  ОСОБА_1 з кадастровим номером 3222755103:03:001:0003; лише частина наявного на місцевості паркану (межових знаків) з південної сторони перебуває в межах земельної ділянки  ОСОБА_1  з кадастровим номером 3222755103:03:001:0003, не порушуючи меж земельної ділянки ОСОБА_2  з кадастровим номером 3222755102:00:001:0353.
 Враховуючи вищевикладене, експерт дійшов висновку, що розташування земельних ділянок  ОСОБА_2 (кадастровий номер 3222755102:00:001:0353) та ОСОБА_1  (кадастровий номер 3222755103:03:001:0003) за їх фактичним використанням не відповідає координатам меж та поворотних точок цих земельних ділянок відповідно до даних документації із землеустрою та інформації про ці земельні ділянки, яка міститься в Державному земельному кадастрі. 
Схема взаємного розташування земельних ділянок ОСОБА_2  та  ОСОБА_1 в натурі (на місцевості, відповідно до фактичного розташування) та згідно координат цих земельних ділянок відповідно до документації землеустрою та інформації Державного земельного кадастру, із зазначенням площі взаємного перетину земельних ділянок представлена на рис. 7 на стор.17 висновку та є невід`ємною частиною висновків даного дослідження. 
Відповідь з другого питання: Житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами  ОСОБА_1  розташований повністю на земельній ділянці  ОСОБА_2 з кадастровим номером 3222755102:00:001:0353 та за межами земельної ділянки  ОСОБА_1 з кадастровим номером 3222755103:03:001:0003; лише частина наявного на місцевості паркану (межових знаків) з південної сторони перебуває в межах земельної ділянки  ОСОБА_1 з кадастровим номером 3222755103:03:001:0003, не порушуючи меж земельної ділянки ОСОБА_2 з кадастровим номером 3222755102:00:001:0353. Схема розташування вказаних об`єктів відносно меж земельної ділянки  ОСОБА_2  з кадастровим номером 3222755102:00:001:0353 та земельної ділянки ОСОБА_1 з кадастровим номером 3222755103:03:001:0003 представлена на рис. 7 на стор.17 висновку та є невід`ємною частиною висновків даного дослідження (а.с. 181-241 том 1).
Координати поворотних точок земельних ділянок з кадастровими номерами 3222755102:00:001:0353 та 3222755103:03:001:0003 відображені в кадастрових планах вказаних земельних ділянок (а.с. 209-211 том 1).
Задовольняючи позовні вимоги  ОСОБА_2 до ОСОБА_1   про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом знесення об`єктів самочинного будівництва та відновлення стану земельної ділянки, суд першої інстанції вказав на те, що права позивача як власника земельної ділянки є порушеними, в інший спосіб спір не вирішено, відтак зобов`язання відповідачаусунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою шляхом знесення об`єкту самочинного будівництва та відновлення стану земельної ділянки відповідає встановленим обставинамсправи та дозволить уповному обсязі поновити порушене право власника земельної ділянки. Проведення перебудови об`єкту самочинного будівництва в даному випадку не є можливим.
Суд апеляційної інстанції не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення Макарівського районного суду Київської області від 02 травня 2024 року в частині задоволених вимог первісного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1   про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом знесення об`єктів самочинного будівництва та відновлення стану земельної ділянки не відповідає.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Вирішуючи спір, суд повинен дати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу позивача на момент його звернення до суду.
Відповідно до статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану (стаття 376 ЦК України).
Отже, юридичними фактами, які становлять правову підставу знесення самочинного будівництва, є: істотне відхилення від проекту та/або істотне порушення будівельних норм і правил, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб; неможливість проведення перебудови або відмова особи, яка здійснила (здійснює) будівництво, від її проведення.
Під істотним порушенням будівельних норм і правил необхідно розуміти, зокрема, недодержання архітектурних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших вимог і правил, а також зміну окремих конструктивних елементів житлового будинку, будівлі, споруди, що впливає на їх міцність і безпечність та загрожує життю й здоров`ю людини, тощо.
Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 725/5630/15-ц (провадження № 14-341цс18), на яку, як на підставу касаційного оскарження, посилається заявник, та у постановах Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 361/765/16-ц (провадження № 61-33103св18), від 02 лютого 2022 року у справі № 521/16974/17 (провадження № 61-9290св21), від 17 січня 2022 року у справі № 442/4338/17 (провадження № 61-1460св21).
Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
У разі порушення прав інших осіб право на звернення до суду мають такі особи за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК України), а також власник (користувач) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 і стаття 391 ЦК України).
У постанові Верховного Суду від 19 вересня 2019 року у справі № 369/8792/16-ц (провадження № 61-21385св18) зроблено висновок, що право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають органи державної влади, органи місцевого самоврядування і інспекціям державного архітектурно-будівельного контролю. У разі порушення прав інших осіб право на звернення до суду мають такі особи за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК України), а також власник (користувач) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 та стаття 391 ЦК України).
Також у постанові Верховного Суду від 17 січня 2022 року в справі № 442/4338/17 (провадження № 61-1460св21) зроблено висновок, що за змістом статті 376 ЦК України вимоги про знесення самочинного будівництва особа (власник) може заявити за умови доведеності факту порушення своїх прав самочинною забудовою.
Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Верховний Суд зазначає, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.
Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частинами першою-другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.
У справі, що переглядається, відповідачем за первісним позовом доведено, матеріалами справи підтверджено, щов 1995 році ОСОБА_5 розпочато будівництво будинку в селі Калинівка,в межах Макарівської сільськоїради Макарівського району Київської області, що підтверджується планом від 24.06.1996 року та свідоцтвом на забудову індивідуальної садиби від 21 березня 1995 року (а.с. 130-133 т.1). 
13 травня 1998 року ОСОБА_5 подарував ОСОБА_6 незакінчений будівництвом житловий будинок, готовністю 11 %, який належав йому на підставі свідоцтва на забудову індивідуальної садиби, виданого рішенням виконкому Макарівської сільради 21 березня 1995 року, зареєстрованого за № 173 (а.с. 157-158 т.1). 
30 травня 1998 року ОСОБА_5 подарував ОСОБА_6 земельну ділянку (а.с.159 т.1).
28.12.2011 року Управлінням Держкомзему у Макарівському районі Київської області ОСОБА_6 видано довідку про присовєння земельній ділянці, площею 0,1500 га, в АДРЕСА_1  кадастрового номеру3222755103:03:001:0003, державний акт серії ІІІ-КВ № 001809 (а.с. 115 т.1).
Згідно договору дарування земельної ділянки від 01.08.2014 року   ОСОБА_6 подарувала  ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,1500 га, з кадастровим номером 3222755103:03:001:0003, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована в     АДРЕСА_1 (а.с. 40-41 том 1).
Вказана земельна ділянка належала  ОСОБА_6 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю, виданого на підставі договору дарування від 30.05.1998 року (а.с. 42 том 1).
Згідно копії Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 01.08.2014 року ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 3222755103:03:001:0003, дата державної реєстрації земельної ділянки: 07.04.1999року (а.с. 51 том 1).
18.07.2015 року  на житловий будинок  ОСОБА_1 за адресою:     АДРЕСА_1 , ТОВ «М БУДТЕХЕКСПЕРТ» виготовлено технічний паспорт (а.с. 57-61 том 1).
17.12.2015 року   ОСОБА_1  зверталася до Департаменту ДАБІ у Київській області з повідомленням про початок виконання будівельних робіт індивідуального житлового будинку за адресою:   АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки 3222755103:03:001:0003 (а.с. 54-56 том 1).
28.12.2015 року Департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції У Київській області видано   ОСОБА_1 декларацію про готовність до експлуатації обєкта, будівництво якого злійснено на підставі будівельного паспорта за адресою:   АДРЕСА_1 (а.с.110-111 т.1).
05.04.2016 року державним реєстратором Макарівського райооного управління юстиції Київської області зареєстровано за  ОСОБА_1 право власності на житловий будинок, загальною площею 48.3 кв.м., збудований за адресою   АДРЕСА_1 на земельній ділянці з кадастровимномером 3222755103:03:001:0003(а.с.135-136 том 1).
19.05.2016 року незалежним оцінювачем ОСОБА_10 надано висновок, яким житловий будинок, загальною площею 48.3 кв.м., збудований за адресою   АДРЕСА_1 оцінено в 750 000 грн (а.с.148 т.1).
Таким чином, житловий будинок, загальною площею 48.3 кв.м., збудований за адресою       АДРЕСА_1 на земельній ділянці з кадастровимномером 3222755103:03:001:0003, який зареєстрований на праві власності за  ОСОБА_1 не є самочинним обєктом будівництвом.
Колегія суддів враховує, що згідно Висновку експерта № СЕ-1201-1-752.16 від 07.06.2017 року проведеної за результатами комплексної судової земельно-технічної експертизи, призначеної за ухвалою суду від 12.09.2016 роу  встановлено, що в результаті натурного обстеження досліджуваних земельних ділянок в селі Калинівка, АДРЕСА_1 Макарівського району Київської області експертом було встановлено, що усіх межових знаків та розділових парканів між земельними ділянками  ОСОБА_2 та ОСОБА_1  немає. 
На час проведення обстеження на місцевості виявлено лише частину парканів навколо земельної ділянки, що знаходиться у фактичному користуванні ОСОБА_1 . Земельна ділянка ОСОБА_2 на момент проведення обстеження не огороджена, межові знаки відсутні. 
Враховуючи, що межі земельних ділянок сторін  в натурі на місцевості не встановлювалися,  житловий будинок, загальною площею 48.3 кв.м. збудований за адресою       АДРЕСА_1 на земельній ділянці з кадастровимномером 3222755103:03:001:0003, який зареєстрований на праві власності за  ОСОБА_1 не є самочинним обєктом будівництвом, колегія суддів приходить довисновку, що позивачем за первісним позовом не надано належних та достатніх доказів на підтвердження факту порушення його прав відповідачем шляхом здійснення самочинного будівництва . В позовній заяві позивач не зазначає жодного випадку порушення відповідачем його прав. 
Твердження позивача в позовній заяві про те, що «в жовтні минулого року (2014 року, оскільки до суду з позовом позивач звернувся 2015 році), він виявив той факт, що суміжний землекористувач - відповідачка у справі розпочала будівництво житлового будинку на вищевказаній земельній ділянці, яка належить йому  на праві власності» колегія судлів відхиляє, оскільки вони  суперечать фактичним обставинам справи та самій поведінці позивача.
Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.
Будівництво спірного житлового будинку було розпочате у 1995 році (першим його власником), а у 2015 році Департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції у Київській області було видано ОСОБА_1 (останньому власнику)  декларацію про готовність до експлуатації обєкта, будівництво якого злійснено на підставі будівельного паспорта за адресою         АДРЕСА_1 , а у 2016 році зареєстровано право власності на спірний будинок. 
Тобто, будівництво спірного житлового будинку тривало фактично 20 років.
Очевидно, що набувши в 2009 році право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3222755102:00:001:    АДРЕСА_4 , ОСОБА_2 було відомо про будівництво спірного житлового будинку суміжним землевласником. 
Будь яких належних та допустимих доказів того, що  ОСОБА_2 висловлював попереднім власникам   ОСОБА_11  та/або ОСОБА_6 та/або звертався до сілької ради та/або до правоохоронних органів з письмовими заявами, якими заперечував щодо будівництва спірного житлового будинку на його земельній діялянці матеріали справи не містять. 
Відтак, пред?явлення ОСОБА_2 позову щодо зобов?язання останнього власника знести введений в експлуатацію житловий будинок суперечать його попередній поведінці і є недобросовісними.
Також, колегія суддів звертає увагу на те, що у статті 13 Конституції України закріплено, що власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.
Власність не тільки надає переваги, а й покладає певні обов`язки на власників майна. Це конституційне положення гарантує принцип поєднання інтересів власника, суспільства та інших власників і користувачів об`єктами власності. Власність зобов`язує власника використовувати свою власність не тільки у своїх інтересах, а й поважати інтереси інших людей, всього суспільства. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання та гарантує їм рівність перед законом. Порушення прав власників з боку держави, громадянина чи юридичної особи зумовлює настання відповідних правових наслідків.
Набуваючи у 2009 році право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3222755102:00:001:0353, площею 0,150 га та розуміючи, що ведеться будівництво спірного житлового будинку на суміжній земельній ділянці  ОСОБА_12 міг проявити достатньо розумну обачність таперевірити, чи співпадають межі земельних ділянок з кадастровим номером 3222755102:00:001:0353 та кадастровим номером 3222755103:03:001:0003; з?ясувати координати поворотних точок зовнішніх меж вказаних земельних ділянок відповідно до даних документації із землеустрою та інформації, яка міститься в Державному земельному кадастрі та/або звернутися до власника земельної ділянки кадастровим номером 3222755103:03:001:0003з проханням надати документацію з метою з`ясування вказаних обставин.
Якби ж позивач проявив достатньо розумну обачністьта встановив у 2009 році, що при зіставленні в одній системі координат виявлених на місцевості частини фактичних меж земельних ділянок з кадастровим номером 3222755102:00:001:0353 та кадастровим номером 3222755103:03:001:0003із межами згідно з документацією із землеустрою та інформацією Державного земельного кадастру вбачається їх невідповідність та накладання площ орієнтовно 0,0384 га, то мав би змогу уникнути спірної ситуації шляхом внесення відповідних змін до Державного земельного кадастру.
Проте, жодних з перелічених дій позивач не вчинив і, як зазначалося вище, з 2009 року до 2015 року жодних претензій до власників спірного житлового булинку не мав.
Таким чином, позивачем не доведено недобросовісної поведінки  ОСОБА_1 та, як наслідок, порушення прав позивача саме відповідачем, оскільки, як зазначено вище та встановлено експертом у висновку експерта № СЕ-1201-1-752.16 від 07.06.2017 року, спірна ситуація виникла внаслідок помилок в документації із землеустрою та інформаціїнаявної в Державному земельномукадастрі. 
Відтак, колегія суддів приходить до висновку, що саме лише посилання позивача за первісним позовом на те, що житловий будинок, розташований за адресою:  АДРЕСА_1 на його земельній ділянці з кадастровим номером 3222755102:00:001:0353, без доведення факту порушення своїх права вказаною забудовою, не є безумовною підставою для знесення спірного будинкувідповідно до вимог статті 376 ЦК України.
Колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу сторін у справі на можливість мирного вирішення спірної ситуації, шляхом звернення як   ОСОБА_2 так і    ОСОБА_1 до відповідних органів Державного земельного кадаструіз заявами про  внесення виправлень до технічної документації земельних ділянокз кадастровим номером 3222755102:00:001:0353 та кадастровим номером 3222755103:03:001:0003шляхом правильного зазначенням поворотних точок їх меж на місцевості. 
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною у практиці ЄСПЛ (рішення у справах «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
В оскаржуваному рішенні суд першої інстанції в достатній мірі не виклав мотиви, на яких воно базується, адже право на захист може вважатися ефективним тільки тоді, якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто, належним чином судом вивчені усі їх доводи, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення ЄСПЛ у справах «Мала проти України»; «Суомінен проти Фінляндії»).
Колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції не надавши належну правову оцінку доказам, які містяться в матеріалах справи, не встановив обставин, що мають істотне значення для вирішення спор та  дійшов до передчасного висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог первісного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1   про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом знесення об`єктів самочинного будівництва та відновлення стану земельної ділянки.
Відтак, формальний підхідсуду першої інстанції до вирішення справи не сприяє здійсненню ефективного правосуддя, спрямованого на прийняття законного та справедливого рішень, а також захист прав та інтересів учасників судового розгляду.
Враховуючи зазначене, оцінивши в сукупності докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Тітової Олени Олександрівни підлягає частковому задоволенню, рішення Макарівського районного суду Київської області від 02 травня 2024 року в частині задоволених вимог первісного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1   про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом знесення об`єктів самочинного будівництва та відновлення стану земельної ділянки - скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог.
Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1   до ОСОБА_2 , Макарівської селищної ради Макарівського району Київської області, третя особа Головне управління Держгеокадастру у Київської області про визнання незаконним рішення, недійсним акту та скасування державної реєстрації земельної ділянки, суд першої інстанції вказав, що ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що набуття земельної ділянки                ОСОБА_2 відбулося з порушенням вимог законодавства.
Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення Макарівського районного суду Київської області від 02 травня 2024 року в частині зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Макарівської селищної ради Макарівського району Київської області, третя особа Головне управління Держгеокадастру у Київської області про визнання незаконним рішення, недійсним акту та скасування державної реєстрації земельної ділянки, відповідає.
Згідно з частиною другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
З урахуванням цих приписів правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.
Зазначені норми права визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Отже, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту.
Під час розгляду спору суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права та можливість його захисту в обраний позивачем спосіб.
Здійснюючи право на судовий захист, звертаючись до суду, особа повинна зазначити суб`єктивне бачення порушеного права чи охоронюваного інтересу та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд зобов`язаний надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
Відтак, при вирішенні спору важливе значення має встановлення наявності в особи, яка звернулася із позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов.
Відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. Тобто, встановивши, що права або інтереси позивача не порушені, суд відмовляє в задоволенні позову за безпідставністю, недоведеністю чи необґрунтованістю.
Водночас, якщо суд дійде переконання про порушення прав, свобод чи інтересів позивача, він має надати оцінку обраному позивачем способу захисту та з`ясувати, чи є цей спосіб правомірним та ефективним, оскільки обрання способу захисту, що не відповідає цим критеріям, є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (провадження № 12-158гс18) зроблено висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту потрібно встановити, які саме права (правомірні інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного права чи неправомірність або неефективність вибраного позивачем способу захисту прав, які суд за результатами вирішення спору вважатиме порушеними, невизнаними або оспорюваними, є підставою для ухвалення судом рішення про відмову в позові.
У статті 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).
Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).
Порушення цивільних прав може проявлятися, зокрема, у створенні власнику перешкод у здійсненні права користування чи розпорядження своїм майном.
За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до частин першої, другої статті 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.
Частиною першою статті 79 ЗК України визначено, що земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.
За змістом частин першої, третьої та четвертої статті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.
Правилами частини першої статті 81 ЗК України визначено такі способи набуття права власності на земельні ділянки: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).
Відповідно до частини другої статті 116 ЗК України набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
Згідно зі статтею 90 ЗК України порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.
Відповідно до частини першої статті 91 ЗК України власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати права власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів та дотримуватися правил добросусідства.
У частинах другій, третій статті 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.
Відповідно до частини першої статті 21 Закону України "Про Державний земельний кадастр" відомості про межі земельної ділянки вносяться до Державного земельного кадастру: на підставі відповідної документації із землеустрою щодо формування земельних ділянок - у випадках, визначених статтею 79-1 ЗК України, при їх формуванні; на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) - у разі встановлення (відновлення) меж земельної ділянки за її фактичним використанням відповідно до статті 107 ЗК України та у разі зміни меж суміжних земельних ділянок їх власниками; на підставі технічної документації із землеустрою щодо проведення інвентаризації земель - за результатами інвентаризації земель; на підставі проектів землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) - у разі виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв).
Згідно з частинами першою, третьою-п`ятою статті 37 Закону України "Про Державний земельний кадастр" у разі виявлення фізичною або юридичною особою у витязі, довідці з Державного земельного кадастру, викопіюванні з картографічних матеріалів Державного земельного кадастру технічної помилки (описка, друкарська, граматична, арифметична чи інша помилка), допущеної органом, що здійснює ведення Державного земельного кадастру, заінтересована особа письмово повідомляє про це центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, який перевіряє відповідність відомостей Державного земельного кадастру інформації, що міститься в документах, які стали підставою для внесення цих відомостей. Якщо факт невідповідності підтверджено, орган, що здійснює ведення Державного земельного кадастру, безоплатно виправляє допущену помилку в день надходження повідомлення та не пізніше наступного дня повідомляє про це заінтересованих осіб.
Виправлення технічних помилок, допущених у відомостях Державного земельного кадастру внаслідок наявності технічних помилок у документах, на підставі яких були внесені такі відомості, здійснюється після виправлення помилок у зазначених документах.
Виправлення інших помилок, допущених у відомостях Державного земельного кадастру внаслідок помилки у документації із землеустрою, оцінки земель, здійснюється після внесення змін до такої документації.
Виправлення помилок у відомостях про земельну ділянку може здійснюватися також на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок у натурі (на місцевості) або матеріалів інвентаризації земель чи рішення суду.
Судом встановлено, що координати поворотних точок земельних ділянок, що належать сторонам по справі на праві приватної власності не відповідають їх фактичним межам, про що зазначено у висновку експерта № СЕ-1201-1-752.16 від 07.06.2017 року. Відтак, невідповідність координат фактичному користуванню свідчить про недоліки виконання землевпорядних робіт з боку землевпорядних організацій.
Аналізуючи можливість застосування обраного позивачем за зустрічним позовом способу захисту, то з урахуванням фактичних обставин цієї справи не вимагається пред`явлення позову з вимогами про  визнання недійсним та скасування державного акта на право приватної власності на землю, виданого   ОСОБА_13 у, та похідних від цих вимог позовних вимог про визнання незаконним рішення та скасування державної реєстрації земельної ділянки за ОСОБА_2, оскільки для виправлення помилки у відомостях координат поворотних точок меж земельних ділянок з кадастровим номером 3222755102:00:001:0353 та кадастровим номером 3222755103:03:001:0003достатнім та дієвим є саме вжиття дій щодо виправлення у Державному земельному кадастрі помилок у відомостях координат поворотних точок меж зазначеноих земельних ділянок, без визнання недійсними правовстановлюючих документів на ділянку ОСОБА_2, кадастровий номер 3222755102:00:001:0353.
Зазначене узгоджується із висновком Верховного Суду, викладеним у постановах від 27 вересня 2023 року у справі № 686/30193/20, від 28 лютого 2024 року у справі                № 361/6799/14.
Крім того, матеріали справи не містять доказів того, що   ОСОБА_14 вчинив будь- які протиправні дії за рахунок яких відбулося накладення його земельної ділянки на земельну ділянку позивача за зустрічним позовом.
Отже, позивачем за зустрічним позовом не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що під час формування та державної реєстрації земельної ділянки кадастровий номер 3222755102:00:001:0353 були допущені порушення вимог законодавства та видання державного акту на право приватної власності на вказану земельну ділянку, для ведення особистого селянського господарства - 0,150 га, що розташована на території   АДРЕСА_1 і, що виданий на ім`я  ОСОБА_2 порушує її права, як землекористувача.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що при визначенні координат та конфігурацій земельних ділянок було допущено технічні помилки, які підлягають усуненню шляхом розроблення технічної документації із землеустрою, якою визначаються місця знаходження поворотних точок меж земельних ділянок в натурі (на місцевості), а не скасування правовстановлюючих документів та реєстраці з цих підстав права власності.
Доводи апеляційної скарги про те, що висновок суду першої інстанції про те, що помилки в координатах поворотних точок земельної ділянки підлягають усуненню шляхом розроблення технічної документації із землеустрою, якою визначаються місця розташуванняповоротних точок меж земельних ділянок в натурі (на місцевості), а не скасування правовстановлюючих документів та реєстрації права власності, апелянт вважає незаконним, колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.
Статтею 1 Першого протоколу передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
ЄСПЛ у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу.
Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення Європейського суду з прав людини від 20 жовтня 2011 року у справах "Rysovskyy v. Ukraine", заява № 29979/04; від 16 лютого 2017 року "Kryvenkyy v. Ukraine", заява № 43768/07).
У справі, яка переглядається, матеріали справи не містять доказів недобросовісної поведінки ОСОБА_2 щодо набуття земельної ділянки кадастровий номер 3222755102:00:001:0353 у власність.
На думку колегії суддів, визнаючи незаконним рішення, недійсним акту та скасувуючи державної реєстрації права власності  на земельну ділянку кадастровий номер 3222755102:00:001:0353 "справедливий баланс" не вдалося б досягти, оскільки у  ОСОБА_1 залишиться чинним  державний акт на право власності на земельну ділянку кадастровим номером 3222755103:03:001:0003з координатними точками земельної ділянки, що належить   ОСОБА_13 .
Отже, в цій справі втручання у право власності як  ОСОБА_2 , так і  ОСОБА_1 порушуватиме статтю 1 Першого протоколу до Конвенції.  
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору за зустрічним позовом та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин за зустрічним позовом, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції в частині зустрічних позовних вимог.
В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Таким чином, доводи, викладені представником відповідача  ОСОБА_1 адвокатом Тітовою Оленою Олександрівною в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Макарівської селищної ради Макарівського району Київської області, третя особа Головне управління Держгеокадастру у Київської області про визнання незаконним рішення, недійсним акту та скасування державної реєстрації земельної ділянки не спростовують, на законність судового рішення в цій частині не впливають.
Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення Макарівського районного суду Київської області від 02 травня 2024 року в частині вирішення зустрічного позову  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Макарівської селищної ради Макарівського району Київської області, третя особа Головне управління Держгеокадастру у Київської області про визнання незаконним рішення, недійсним акту та скасування державної реєстрації земельної ділянки ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права,  доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Тітової Олени Олександрівни в цій частині.
Згідно з частиною 13 статті 141, підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Тітової Олени Олександрівни задоволено частково, рішення Макарівського районного суду Київської області від 02 травня 2024 року в частині задоволених вимог первісного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1   про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом знесення об`єктів самочинного будівництва та відновлення стану земельної ділянки скасувано та ухвалено в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог, то колегія суддів вважає за необхідне стягнути з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у відшкодування судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 730,80 грн.
Керуючись  ст.ст. 15, 16, 316, 317, 319, 321, 391 ЦК України, ст.ст. 78, 79, 79-1, 81, 90, 91, 116, 152 ЗК України, ст.ст. 21, 37 Закону України "Про Державний земельний кадастр", ст.ст. 2, 4, 12, 81, 89, 263, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Тітової Олени Олександрівни задовольнити частково.
Рішення Макарівського районного суду Київської області від 02 травня 2024 року в частині задоволених вимог первісного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1   про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом знесення об`єктів самочинного будівництва та відновлення стану земельної ділянки скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог.
Рішення Макарівського районного суду Київської області від 02 травня 2024 року в частині вирішення зустрічного позову  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Макарівської селищної ради Макарівського району Київської області, третя особа Головне управління Держгеокадастру у Київської області про визнання незаконним рішення, недійсним акту та скасування державної реєстрації земельної ділянки залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , місце проживання:  АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1   (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_5 ) у відшкодування судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 730,80 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.
 
Повний текст постанови 03 лютого 2025  року.  

 
Головуючий                                       Судді: