ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
12 березня 2025 року
м. Київ
 
справа № 372/4508/21
провадження № 61-9198св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого- Луспеника Д. Д.,
суддів:  Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,
   
учасники справи:
 
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі:  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Мельник Марина Володимирівна,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Тернового Руслана Богдановича на постанову Київського апеляційного суду від 14 травня 2024 року, прийняту у складі колегії суддів: Олійника В. І., Гаращенка Д. Р., Сушко Л. П.,
 
ВСТАНОВИВ: 
 
Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про витребування майна, визнання договору іпотеки недійсним та скасування рішень.
 
Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що у листопаді 2019 року під час примусового виконання виконавчих листів у справі № 372/4917/13-ц про витребування на її користь з чужого незаконного володіння ОСОБА_5 , орендарів: ТОВ «Аптекарь», ПАТ «Креді Агріколь Банк» в особі Відділення Київської регіональної дирекції ПАТ «Креді Агріколь Банк» в місті Обухів, фізичної особи - підприємця ОСОБА_6 , аптеки під літ. «А», загальною площею 483,7 кв. м, та будівлі комерційних послуг під літ. «Б», загальною площею 191,1 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , а також земельної ділянки площею 0,0600 га, кадастровий номер 3223110100:01:098:0023, що розташована за цією ж адресою, їй стало відомо, що новим власником спірного нерухомого майна є ОСОБА_2 , що унеможливило виконання судового рішення у вказаній справі. Крім того, зазначене нерухоме майно передано ОСОБА_2 в іпотеку на підставі укладеного між ним та ОСОБА_3 договору іпотеки              від 28 березня 2015 року.
 
Посилаючись на вказані обставини, на підставі статей 203, 215, 387, 388 ЦК України, статтей 5, 17 Закону України «Про іпотеку», Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ОСОБА_1 просила суд:
- витребувати у ОСОБА_2 на її користь об`єкт нерухомого майна                                      з реєстраційним номером 20358432231 - нежитлове приміщення, а саме: приміщення аптеки, загальною площею 483,7 кв. м, будівля комерційних послуг, загальною площею 191,1 кв. м, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , та об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 20357132231 - земельну ділянку, на якій розміщене нежитлове приміщення, кадастровий номер: 3223110100:01:098:0023, загальною площею 0,06 га;
- визнати недійсним договір іпотеки від 28 березня 2015 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Мельник М. В., зареєстрований у реєстрі за № 947;
- скасувати рішення приватного нотаріуса Обухівського районного нотаріального округу Київської області Мельник М. В. про державну реєстрацію обтяження прав та їх обтяжень № 20352078, 20351868, 20352268, 283783634 від 28 березня 2015 року.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 27 липня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.
Витребувано у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 об`єкт нерухомого майна    з реєстраційним номером 20358432231 - нежитлове приміщення, а саме: приміщення аптеки, загальною площею 483,7 кв. м, будівлю комерційних послуг, загальною площею 191,1 кв. м, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , та об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 20357132231 - земельну ділянку, на якій розміщене нежитлове приміщення, кадастровий номер: 3223110100:01:098:0023, загальною площею 0,06 га.
Визнано недійсним договір іпотеки від 28 березня 2015 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Мельник М. В., зареєстрований у реєстрі за № 947.
Скасовано рішення приватного нотаріуса Обухівського районного нотаріального округу Київської області Мельник М. В. про державну реєстрацію обтяження прав та їх обтяжень № 20352078, 20351868, 20352268, 283783634 від 28 березня 2015 року.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_4 не мала права відчужувати (дарувати) спірне нерухоме майно, що набуте нею у ОСОБА_5 , від якої це майно витребувано на користь ОСОБА_7 у межах справи                                № 372/4917/13-ц. Обставини щодо набуття ОСОБА_2 права власності на спірне нерухоме майно безвідплатно (на підставі укладеного із ОСОБА_4 договору дарування від 25 лютого 2015 року) не спростовують права власника такого майна - ОСОБА_7 на витребування цього майна у порядку статті 388 ЦК України, а тому суд дійшов висновку про витребування у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 спірного нерухомого майна.
 
Водночас суд взяв до уваги, що рішенням Обухівського районного суду Київської області від 25 грудня 2012 року у справі № 2-1316-12 визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , у тому числі, спірне нежитлове приміщення та земельну ділянку. Доказів поділу вказаного майна між            ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у натурі матеріали справи не містять. Суд вважав, що питання щодо реалізації ОСОБА_2 права спільної власності на 1/2 частини вказаного нерухомого майна на підставі рішення Обухівського районного суду Київської області від 25 грудня 2012 року у справі №2-1316-12                         не може бути вирішене без повернення такого майна титульному володільцю - ОСОБА_1 та відновлення попереднього стану.
Установивши, що дійсний власник спірного нерухомого майна - ОСОБА_7                   не надавала згоду на передачу такого майна в іпотеку, суд дійшов висновку, що договір іпотеки від 28 березня 2015 року, укладений між ОСОБА_2 та                  ОСОБА_3 , не відповідає вимогам статей 203, 215 ЦК України, статті 5 Закону України «Про іпотеку», у зв`язку з чим підлягає визнанню недійсним з моменту його укладення, одночасно підлягають скасуванню рішення приватного нотаріуса Мельник М. В. про державну реєстрацію обтяження прав та їх обтяжень №20352078, 20351868, 20352268, 283783634 від 28 березня 2015 року.
 
Також суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивачка не пропустила строк звернення до суду із цим позовом та не вбачав підстав для застосування до цих правовідносин позовної давності.Суд врахував, що ухвалені у справи                          № 372/4917/13-ц судові рішення не містять відомостей про розірвання договорів купівлі-продажу нежитлового приміщення та земельної ділянки між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , а також подальшу передачу ОСОБА_4 у дарунок ОСОБА_2 спірного нерухомого майна, ОСОБА_7 не пред`являла позовних вимог до кінцевого власника спірного майна - ОСОБА_2 , останнього не було залучено як учасника справи № 372/4917/13-ц, що свідчить про те, що про належність спірного майна ОСОБА_2 позивачці стало відомо лише під час виконання рішення № 372/4917/13-ц, тобто після видачі виконавчих листів у цій справі - 08 листопада 2019 року, яке не могло бути виконаним через зміну власника, а отже, відомості щодо перебування спірного майна у власності ОСОБА_2 відображені у справі № 372/4917/13-ц лише під час розгляду клопотань на стадії виконання рішення суду.
 
Короткий зміст постанови апеляційного суду 
 
Постановою Київського апеляційного суду від 14 травня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.
Рішення Обухівського районного суду Київської області від 27 липня 2023 року скасовано і ухвалено нове судове рішення.
У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що позовні вимоги ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння є обґрунтованими, однак не підлягають задоволенню у зв`язку із пропуском строку звернення до суду з цим позовом.
Апеляційний суд зазначив, що договір дарування, на підставі якого ОСОБА_2 набув право власності на спірне нерухоме майно, був укладений 25 лютого 2015 року і починаючи з 26 лютого 2015 року позивачка могла та повинна була довідатись про зміну власника спірного майна і в будь-якому випадку довідалась про порушення її права, починаючи з 30 грудня 2015 року (30 грудня 2015 року державним реєстратором зареєстровано обтяження - арешт спірного нерухомого майна),                         а до суду з позовом про витребування майна у ОСОБА_2 звернулася                          у листопаді 2021 року, тобто із пропуском строку позовної давності.
 
Також апеляційний суд дійшов висновку про відмову у задоволенні вимоги про визнання недійсним договору іпотеки від 28 березня 2015 року на підставі частини четвертої статті 267 ЦК України.
 
Водночас апеляційний суд зазначив, що договір іпотеки є забезпечувальним договором, який не є договором відчуження майна, з яким закон пов`язує правові наслідки при витребуванні майна з чужого незаконного володіння. Позивачка не оспорювала договір позики, на забезпечення якого укладався договір іпотеки та передавалося в іпотеку нерухоме майно його законним власником -               ОСОБА_2 .
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів
 
У червні 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Терновий Р. Б. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 стало відомопід час примусового виконання виконавчих листів, тобто у серпні 2020 року                                     (а не у листопаді 2019 року, коли було видані виконавчі листи, як помилково зазначили суди обох інстанцій) про те, що спірне нерухоме майно ще до ухвалення рішення Апеляційного суду Київської області від 18 січня 2016 року у справі                                          № 372/4917/13-ц відчужене двічі і передано в іпотеку, а у листопаді 2021 року вона звернулася до суду з цим позовом.
Суд апеляційної інстанції, ухвалюючи оскаржувану постанову, неправильно обчислив початок перебігу позовної давності, не врахувавши правові висновки Верховного Суду щодо застосування норм матеріального права, а саме статей 256-257, 261, 267 ЦК України у подібних правовідносинах. Встановивши пропущення строку позовної давності, апеляційний суд залишив поза увагою доводи позивачки щодо поважності причин такого пропущення.
Апеляційний суд не зазначив, яким чином судовий спір за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя у справі № 2-1316-12 мав виплинути на обізнаність позивачки з її порушеними правами щодо відчуження спірного майна.
Суд апеляційної інстанції не врахував, що перебіг строку позовної давності у цій справі не міг розпочатися з наступного дня після відчуження спірного майна за договором дарування від 25 лютого 2015 року, укладеним між ОСОБА_2 (обдарований, батько) і ОСОБА_4 (дарувальник, донька). Перебіг такого строку мав розпочатися з моменту, коли ОСОБА_1 дізналася про вибуття свого майна до іншої особи, тобто від ОСОБА_5 до ОСОБА_4 , яка згодом його відчужила (подарувала) ОСОБА_2 , та обставини такого вибуття.
Апеляційний суд не вказав, якими доказами підтверджується факт обізнаності позивача стосовно отриманих нею відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, в яких була наявна інформація про нового набувача спірного майна та обставини його набуття станом на 30 грудня 2015 року (дата реєстрації обтяження (арешт) на спірне нерухоме майно за ухвалою Апеляційного суду Київської області від 15 грудня 2015 року у справі № 372/4917/13-ц).
Наведення апеляційним судом в описовій частині оскаржуваної постанови доводів ОСОБА_2 із посиланням на довідку Київського міського нотаріального округу Басенко К. О. від 11 листопада 2022 року № 12/01-16, в якій вказано, що                             13 листопада 2018 року ним за заявою ОСОБА_1 № 31146349 надано інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за         № 145151586, не спростовує факт обізнаності ОСОБА_1 про порушення своїх прав з 30 грудня 2015 року, так і не підтверджує сплив трирічної позовної давності починаючи з 14 листопада 2018 року, адже позов було подано до суду 12 листопада 2021 року.
Визначаючи дату (30 грудня 2015 року), коли позивачка дізналася про порушення своїх прав, суд апеляційної інстанції не врахував висновків Верховного Суду стосовно правильного застосування статті 261 ЦК України до спірних правовідносин.
Суд апеляційної інстанції, роблячи висновок про початок перебігу позовної давності за позовною вимогою позивачки до ОСОБА_2 про витребування майна                    з 30 грудня 2015 року, залишив без належної правової оцінки клопотання позивачки про визнання поважними причин пропуску позовної давності (у разі наявності), зазначене у поданій до Обухівського районного суду заяві про поновлення строку давності на звернення до суду від 01 червня 2022 року (т. 1, а. с. 206 - 208).
Заявник вважає, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку про відмову                   у задоволенні вимоги про визнання недійсним договору іпотеки, не врахував,                          що у ОСОБА_2 було відсутнє право на передачу спірного майна в іпотеку. 
 
Підставами касаційного оскарження постанови апеляційного суду представник заявника зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції                             в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі             № 469/1203/15-ц (провадження № 14-95цс18), від 07 листопада 2018 року у справі № 372/1036/15-ц (провадження № 14-252цс18), від 30 січня 2109 року у справі                № 706/1272/14-ц (провадження № 14-456цс18), від 21 серпня 2109 року у справі         № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19), від 19 листопада 2019 року у справі          № 911/3680/17 (провадження № 12-104гс19), від 19 листопада 2019 року у справі      № 911/3677/17 (провадження № 12-119гс19), від 26 листопада 2019 року у справі       № 914/3224/16 (провадження № 12-128гс19) та у постановах Верховного Суду            від 25 жовтня 2023 року у справі № 372/2962/21 (провадження № 61-9429св23); суд не дослідив зібрані у справі докази; суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У серпні 2024 року представник ОСОБА_2 - адвокат Козловський Б. О. подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив відмовити у задоволені касаційної скарги та залишити судове рішення апеляційного суду без змін як таке, що ухвалене                                 з додержанням норм матеріального та процесуального права.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 01 липня 2024 року касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Тернового Р. Б. залишено без руху та надано строк для усунення недоліків касаційної скарги.
 
Ухвалою Верховного Суду від 04 липня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.
 
У серпні 2024 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи.
 
Ухвалою Верховного Суду від 31 жовтня 2024 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
20 листопада 2003 року ОСОБА_1 видано свідоцтво про право власності на нежитлову будівлю (аптека), загальною площею 483,7 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі рішення виконкому Обухівської міської ради від 28 жовтня 2003 року.
 
25 жовтня 2005 року ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 14 грудня 2004 року видано державний акт на право власності на земельну ділянку, площею 0,0600 га, -  для комерційного використання, за адресою: АДРЕСА_1 . Надалі цій земельній ділянці присвоєно кадастровий номер 3223110100:01:098:0023.
 
27 червня 2007 року рішенням Обухівського районного суду Київської області                  у справі № 2-784/07 за ОСОБА_1 визнано право власності на самочинно збудоване нерухоме майно - будівлю комерційних послуг, загальною площею 224,10 кв. м, та ганок площею 20,9 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 . Ухвалою Обухівського районного суду Київської області                            від 27 червня 2007 року у справі № 2-784/07 виправлено помилку в резолютивній частині цього рішення суду та вказано площу будівлі комерційних послуг -               191,1 кв. м.
 
27 жовтня 2011 року між Публічним акціонерним товариством «Платінум Банк» (далі - ПАТ «Платінум Банк») та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фірма «Лезіс» (далі - ТОВ «Фірма «Лезіс») укладено кредитні договори                                                 № GCREF.2011101093, № REF.2011101094, № BDL.2011101095, за умовами яких банк відкрив позичальнику невідновлювальну відкличну кредитну лінію зі встановленням кредитного ліміту в розмірі 3 100 000,00 грн, зі строком повернення кредиту до 26 жовтня 2016 року, а також надав позичальнику кредит у розмірі                  2 305 000,00 грн,  строком на 60 місяців, зі сплатою 19,4 % за користування кредитом та кредит у розмірі 795 000,00 грн, строком на 60 місяців, зі сплатою 20,2 % за користування кредитом.
 
27 жовтня 2011 року на забезпечення виконання зобов`язань за вказаними кредитними договорами між ПАТ «Платінум Банк» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, за яким ОСОБА_1 передала в іпотеку банку, зокрема, вказану нежитлову будівлю, будівлю комерційних послуг та земельну ділянку.
 
04 квітня 2012 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сергеєвим О. О. вчинено виконавчий напис, зареєстрований у реєстрі за            № 354, про звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, на вищевказані нежитлову будівлю, будівлю комерційних послуг та земельну ділянку в рахунок стягнення заборгованості за кредитними договорами в розмірі 3 192 725,80 грн.
 
17 квітня 2012 року державним виконавцем ВПВР управління ДВС ГУЮ в Київській області Токарем Д. А. відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 з виконання вказаного виконавчого напису.
 
26 липня 2012 року ОСОБА_1 видано дублікат свідоцтва про право власності на вказану нежитлову будівлю.
 
30 січня 2013 року за результатами проведених прилюдних торгів у межах виконавчого провадження № НОМЕР_1 реалізовано, зокрема, спірні нежитлову будівлю, будівлю комерційних послуг та земельну ділянку. Переможцем торгів стала ОСОБА_4 
 
03 березня 2013 року державним реєстратором Реєстраційної служби Обухівського міськрайонного управління юстиції Київської області Метейко І. М. у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на спірні нежитлову будівлю та будівлю комерційних послуг відкрито розділ і сформовано один реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 20358432231 (далі - нежитлове приміщення), а також на земельну ділянку відкрито розділ та сформовано реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 20357132231.
 
12 березня 2013 року державним реєстратором Реєстраційної служби Обухівського міськрайонного управління юстиції Київської області Козловим Ю. В. зареєстровано право власності за ОСОБА_4 на спірні нежитлове приміщення та земельну ділянку.
 
29 липня 2013 року ОСОБА_4 на підставі договорів купівлі-продажу нежитлового приміщення та земельної ділянки, посвідчених приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Гринько А. П., зареєстрованих                    у реєстрі за № 864, 865, відчужила на користь ОСОБА_5 нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку площею 0,0600 га, за цією ж адресою, кадастровий номер 3223110100:01:098:0023.
 
На підставі договорів про розірвання договорів купівлі-продажу нежитлового приміщення та земельної ділянки від 29 грудня 2014 року ОСОБА_5 та ОСОБА_4 розірвали укладені 29 липня 2013 року договори купівлі-продажу нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , та земельної ділянки площею 0,0600 га за цією ж адресою, кадастровий номер 3223110100:01:098:0023, внаслідок чого було відновлено за ОСОБА_4 право власності на це нерухоме майно.
 
Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 14 січня 2014 року              у справі № 372/4917/13-ц у задоволенні позову ОСОБА_1 до відділу примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Київській області, ПП «СП «Юстиція»,                   ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ТОВ «Аптекар», ПАТ «Креді Агріколь Банк»                        в м. Обухів, фізичної особи - підприємця ОСОБА_6 , треті особи:                               ПАТ «Платинум Банк», ТОВ «Фірма «Лезіс», приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Щур Н. Р., приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Гринько А. П., про визнання недійсними результатів прилюдних торгів, визнання недійсними протоколів, свідоцтв, актів, договорів та витребування майна з чужого незаконного володіння відмовлено.
 
25 лютого 2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено договори дарування, за якими ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_2 нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку площею 0,0600 га за цією ж адресою, кадастровий номер 3223110100:01:098:0023.
 
28 березня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Мельник М. В., зареєстрований у реєстрі за № 947, за умовами якого на забезпечення виконання зобов`язань позичальника за договором позики від 28 березня 2015 року ОСОБА_2 передав в іпотеку ОСОБА_3 нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку площею 0,0600 га за цією ж адресою, кадастровий номер: 3223110100:01:098:0023.
 
Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 21 грудня 2015 року у справі                № 372/4917/13-ц накладено арешт та заборонено ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ТОВ «Аптекарь», ПАТ «Креді Агріколь Банк» в особі Відділення Київської регіональної дирекції ПАТ «Креді Агріколь Банк» в м. Обухів, фізичній особі - підприємцю ОСОБА_6 або/та будь-яким іншим уповноваженим ними особам здійснювати будь-які дії щодо відчуження та передачі прав власності до третіх осіб на таке майно: нежитлове приміщення - аптеку під літ. «А», загальною площею     483,7 кв. м, та будівлю комерційних послуг під літ. «Б», загальною площею                 191,1 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ; земельну ділянку, площею 0,0600 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 3223110100:01:098:0023; нежитлове приміщення - магазин « ІНФОРМАЦІЯ_1 » під літ. «А», загальною площею        39,8 кв. м, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 ; земельну ділянку, площею 0,004979 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням земельної ділянки - для комерційного використання, кадастровий номер 3223110100:01:099:0164.
 
Рішенням Апеляційного суду Київської області від 18 січня 2016 року у справі                 № 372/4917/13-ц, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 03 липня 2019 року (провадження № 61-11606св18), апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Обухівського районного суду Київської області               від 14 січня 2014 року скасовано і ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 .
Визнано недійсними результати прилюдних торгів, які відбулися 30 січня 2013 pоку з продажу аптеки під літ. «А», загальною площею 483,7 кв. м, та будівлі комерційних послуг під літ. «Б», загальною площею 191,1 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , а також земельної ділянки, площею 0,0600 га, що розташована за розташованої за цією ж адресою, кадастровий номер 3223110100:01:098:0023, що належали на праві власності ОСОБА_1 .
Визнано недійсними результати прилюдних торгів, які відбулися 30 січня 2013 pоку, з продажу магазину «Подарунки» під літ. «А», загальною площею 39,8 кв. м, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , а також земельної ділянки, площею 0,004979 га, розташованої за вказаною адресою, з цільовим призначенням земельної ділянки -  для комерційного використання, кадастровий номер 3223110100:01:099:0164, що належали на праві власності ОСОБА_1 .
Визнано недійсним протокол № 1-284/12/ПР-І проведення прилюдних торгів                    з реалізації нерухомого майна боржника ОСОБА_1 від 30 січня 2013 pоку, затверджений заступником директора ПП «СП «Юстиція» Кривенко O. A. 30 січня 2013 року.
Визнано недійсним протокол № 2-284/12/ПР-І проведення прилюдних торгів                    з реалізації нерухомого майна боржника ОСОБА_1 від 30 січня 2013 pоку, затверджений заступником директора ПП «СП «Юстиція» Кривенко O. A. 30 січня 2013 року.
Визнано недійсним акт № НОМЕР_1/2 державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки від 05 лютого 2013 pоку, затверджений начальником ВПВР УДВС ГУЮ у Київській області ОСОБА_8 05 лютого 2013 року.
Визнано недійсним акт № НОМЕР_1-1/2 державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки від 05 лютого 2013 року, затверджений начальником ВПВР УДВС ГУЮ у Київській області Штепою С. О. 05 лютого 2013 року.
Визнано недійсним свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів, видане           06 лютого 2013 року ОСОБА_4 приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Щур Н. Р. щодо аптеки під літ. «А», загальною площею              483,7 кв. м, та будівлі комерційних послуг під літерою «Б», загальною площею          191,1 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , а також земельної ділянки площею 0,0600 га, розташованої за вказаною адресою, кадастровий номер 3223110100:01:098:0023.
Визнано недійсним свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів, видане         06 лютого 2013 року ОСОБА_4 приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Щур Н. Р. щодо магазину «Подарунки» під літ. «А», загальною площею 39,8 кв. м, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , а також земельної ділянки площею 0,004979, що розташована за вказаною адресою, з цільовим призначенням земельної ділянки - для комерційного використання, кадастровий номер 3223110100:01:099:0164.
Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0600 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 3223110100:01:098:0023, виданий ОСОБА_4 .
Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,004979 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням земельної ділянки - для комерційного використання, кадастровий номер 3223110100:01:099:0164, виданий ОСОБА_4 .
Витребувано на користь ОСОБА_1 з чужого незаконного володіння        ОСОБА_5 , орендарів: ТОВ «Аптекарь», ПАТ «Креді Агріколь Банк» в особі Відділення Київської регіональної дирекції ПАТ «Креді Агріколь Банк» в місті Обухів, фізичної особи - підприємця ОСОБА_6 :
- аптеку під літ. «А», загальною площею 483,7 кв. м, та будівлю комерційних послуг під літ. «Б», загальною площею 191,1 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , а також земельну ділянку площею 0,0600 га, кадастровий номер 3223110100:01:098:0023, що розташована за цією ж адресою;
- магазин «Подарунки» під літ. «А», загальною площею 39,8 кв. м, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , а також земельну ділянку площею 0,004979 га, з цільовим призначенням земельної ділянки - для комерційного використання, кадастровий номер 3223110100:01:099:0164, що розташована за цією ж адресою.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
 
Постановами приватного виконавця Яцишина А. М. від 28 серпня 2020 року,                  від 25 вересня 2020 року виконавчі листи з виконання вказаного судового рішення щодо боржників ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ТОВ «Аптекарь» повернуто стягувачу без виконання у зв`язку з відсутністю у боржників майна.
 
28 вересня 2020 року виконавчий лист № 372/4917/13-ц, виданий 08 листопада      2019 року на виконання вказаного судового рішення щодо боржника АТ «Креді Агріколь Банк», виконано. Актом вилучення та передачі майна стягувачу                          від 28 вересня 2020 року частину нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 62 кв. м, яке фактично займав боржник, передано стягувачу ОСОБА_1 
 
10 серпня 2021 року державний реєстратор прав на нерухоме майно            Литовченко Т. О. відмовив ОСОБА_1 у державній реєстрації права власності на спірні нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку площею 0,0600 га, за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 3223110100:01:098:0023.
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                                 є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Тернового Р. Б. підлягає частковому задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним                                      і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам судове рішення апеляційного суду не відповідає.
 
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).
 
Порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
 
Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.
 
Спірні правовідносини стосуються захисту права власності на нежитлові приміщення, а саме: приміщення аптеки, загальною площею 483,7 кв. м, будівлю комерційних послуг, загальною площею 191,1 кв. м, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку, на якій розміщене нежитлове приміщення, кадастровий номер: 3223110100:01:098:0023, загальною площею 0,06 га.
 
Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, а також право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.
 
Щодо позовних вимог про витребування майна 
 
Відповідно до положень статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
 
Згідно зі статтею 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.
 
Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
 
Виходячи з положень зазначених статей, власник майна має право витребувати майно з чужого незаконного володіння за наявності підстав,  передбачених статтею 388 ЦК України, зокрема шляхом подання віндикаційного позову.
 
Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває       у володільця не на підставі укладеного з власником договору. В цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову до добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15).
 
Майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.
 
Зазначене узгоджується із правовими висновками Верховного Суду України, які викладені у постановах від 24 червня 2015 року № 6-251цс15, від 21 грудня 2016 року № 6-2233цс16.
 
У постанові від 15 травня 2019 року у справі № 285/3414/17 Верховний Суд дійшов висновку, що позов власника про витребування майна в особи, яка придбала його в результаті публічних торгів, проведених у порядку, встановленому для виконання судових рішень, підлягає задоволенню, якщо торги були визнані недійсними, оскільки відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, власник має право витребувати майно, яке вибуло з володіння поза його волею, і в добросовісного набувача.
 
Аналогічні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 10 жовтня             2019 року у справі № 592/7963/16-ц, від 23 грудня 2020 року у справі № 639/7253/18, від 13 квітня 2022 року у справі № 750/3763/21, від 22 лютого 2023 року у справі          № 206/5891/16-ц, від 01 березня 2023 року у справі № 741/1523/20, від 27 липня       2023 року у справі № 201/12927/17.
 
У справі, яка переглядається, судами встановлено, що спірне нерухоме майно належало на праві власності ОСОБА_1 , було передано останньою в іпотеку ПАТ «Платинум Банк» та вибуло з її володіння в результаті проведення прилюдних торгів у процесі виконання виконавчого напису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Сергеєва О. О. від 04 квітня 2012 року № 354                             про звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
Рішенням Апеляційного суду Київської області від 28 березня 2015 року у справі           № 372/4940/14-ц, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 липня 2015 року, виконавчий напис визнано таким, що не підлягає виконанню, з підстав порушення статті 88 Закону України «Про нотаріат», статті 35 Закону України «Про іпотеку».
 
Рішенням Апеляційного суду Київської області від 18 січня 2016 року, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 03 липня 2019 року, визнано недійсними результати прилюдних торгів, які відбулися 30 січня 2013 року, з продажуаптеки під літ. «А», загальною площею 483,7 кв. м, та будівлі комерційних послуг під літ. «Б», загальною площею 191,1 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , а також земельної ділянки площею 0,0600 га, що розташована за цією ж адресою, кадастровий номер: 3223110100:01:098:0023, що належали на праві власності ОСОБА_1 , а також протокол № 2-284/12/ПР-І проведення прилюдних торгів, акт № НОМЕР_1-1/2 державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки від 05 лютого 2013 року, свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів, видане 06 лютого 2013 року ОСОБА_4 , державний акт на право власності на земельну ділянку. Витребувано спірне майно на користь ОСОБА_1 з чужого незаконного володіння.
 
Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
 
Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу, навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень (постанова Верховного Суду від 19 грудня 2019 року               у справі № 520/11429/17).
 
Встановивши на підставі преюдиційних фактів незаконність вибуття з власності ОСОБА_1 спірного нерухомого майна, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог про витребування  нерухомого майна на користь позивачки.
 
Щодо застосування строку позовної давності
 
Право на звернення до суду за захистом кореспондується зі статтею 256 ЦК України, яка встановлює для особи часові межі для звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу та називає їх позовною давністю.
 
Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду                        з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).
 
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
 
Початок перебігу позовної давності визначається у статті 261 ЦК України.
 
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
 
За статтею 261 ЦК України початок перебігу позовної давності збігається                            з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
 
Початок перебігу позовної давності, підстави зупинення та переривання перебігу позовної давності визначені законодавством у імперативних нормах матеріального права, проте частина п`ята статті 267 ЦК України надає суду право визнавати поважними причини пропуску позовної давності і захищати порушене право.
 
Відмовити у позові у зв`язку з пропуском строку позовної давності можна лише за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.
 
Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 07 вересня            2022 року у справі № 697/2434/16-ц.
 
Таким чином, якщо позовні вимоги суд визнав обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропуску, - захистити порушене право, але             в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму).
 
Вказаний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 07 квітня 2021 року у справі № 738/1781/18 (провадження № 61-22629св19).
 
У постанові від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16 Велика Палата Верховного Суду зазначила про те, що порушення права та підтвердження такого порушення судовим рішенням не є тотожними поняттями. Закон не пов`язує перебіг позовної давності з ухваленням судового рішення про порушення права особи. Тому перебіг позовної давності починається від дня, коли позивач довідався або міг довідатися про порушення його права, а не від дня, коли таке порушення було підтверджене судовим рішенням. Закон також не пов`язує перебіг позовної давності за віндикаційним позовом ані з укладенням певних правочинів щодо майна позивача, ані з фактичним переданням майна порушником, який незаконно заволодів майном позивача, у володіння інших осіб (див. пункти 7.17, 7.20, 7.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі           № 914/3224/16).
 
Також у цій справі Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків, висловлених у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду    від 16 серпня 2018 року у справі № 711/802/17 та від 06 червня 2018 року у справі № 520/14722/16-ц, згідно з якими початок перебігу строків позовної давності за вимогами про витребування майна в порядку статті 388 ЦК України відліковувався з моменту набуття добросовісним набувачем права власності на майно,                                       а не  з моменту, коли особа дізналася про вибуття свого майна до іншої особи, яка згодом його відчужила добросовісному набувачу.
 
У справі, яка переглядається, установлено, що спірне нерухоме майно до ухвалення рішення Апеляційного суду Київської області від 18 січня 2016 року у справі                                          № 372/4917/13-ц, яке  залишене без змін постановою Верховного Суду від 03 липня 2019 року (про витребування спірного нерухомого майна на користь                   ОСОБА_1 ), двічі відчужено (договори про розірвання договорів купівлі-продажу від 29 грудня 2014 року, укладені між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 ; договори дарування від 25 лютого 2015 року, укладені між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 ).
 
Постановами приватного виконавця Яцишина А. М. від 28 серпня 2020 року,                  від 25 вересня 2020 року виконавчі листи з виконання рішення Апеляційного суду Київської області від 18 січня 2016 року у справі № 372/4917/13-ц щодо боржників ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ТОВ «Аптекарь» повернуто стягувачу без виконання у зв`язку з відсутністю у боржників майна.
 
З позовом до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння позивачка звернулася до суду у листопаді 2021 року.
 
У позовній заяві ОСОБА_1 вказувала, що вона довідалась про те, що спірне нерухоме майно ще до ухвалення рішення Апеляційного суду Київської області                     від 18 січня 2016 року у справі № 372/4917/13-ц відчужене двічі і передано в іпотеку,                  під час примусового виконання виконавчих листів у серпні 2020 року.
 
Апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні позовних вимог у зв`язку із пропуском строку позовної давності, виходив із того, що договір дарування, на підставі якого ОСОБА_2 набув право власності на спірне нерухоме майно, був укладений             25 лютого 2015 року і починаючи з 26 лютого 2015 року позивачка могла та повинна була довідатись про зміну власника спірного майнаі в будь-якому випадку довідалась про порушення її права, починаючи з 30 грудня 2015 року (30 грудня       2015 року державним реєстратором зареєстровано обтяження - арешт спірного нерухомого майна).
 
Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) чинники.
 
Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав,           а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.
 
Позивачу належить довести не тільки факт незнання про порушене право, а також спростувати презумпцію обізнаності про стан своїх прав, тобто довести наявність об`єктивних обставин, які перешкоджали дізнатись про порушене право,                             а відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі        № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18) зазначено, що можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається                             з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше.
 
У матеріалах справи міститься довідка приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Басенко К. О. від 11 листопада 2022 року, згідно з якою                  13 листопада 2018 року приватний нотаріус за заявою ОСОБА_1 № 31146349 надала інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за № 145151586. Надати копію зазначеної довідки немає можливості, оскільки такі справи підлягають зберіганню три роки (а. с. 182, т. 2).
 
Суд апеляційної інстанції не надав належної правової оцінки вказаній довідці та дійшов передчасного висновку про те, що позивачка довідалась про порушення свого права 30 грудня 2015 року.
 
Крім того, апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні позовних вимог у зв`язку із пропуском позивачкою строку позовної давності, залишив поза увагою заяву позивачки про поновлення строку позовної давності на звернення до суду, яка подана до суду першої інстанції 01 червня 2022 року (а. с. 206-208, т. 1), та не надав її доводам належної правової оцінки.
 
Аналіз наведених норм права щодо «інституту позовної давності» в сукупності із нормами ЦПК України, що обмежують повноваження касаційного суду в частині здійснення додаткової оцінки доказів та обставин, не дають Верховному Суду підстав та можливостей для самостійного визначення обставин дати початку перебігу строку позовної давності.
 
Крім того, питання про визнання поважними причин пропуску позовної давності лежить у межах процесуальних повноважень судів попередніх інстанцій,                             а касаційний суд має право лише здійснити перевірку застосування судами правових норм глави 19 ЦК України на предмет правильності такого застосування встановленим обставинам.
 
Зазначене узгоджується із висновками Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах від 17 вересня 2019 року у справі                                      № 910/14469/18, від 22 жовтня 2019 року у справі № 910/2968/18 та від 23 січня     2020 року у справі № 916/2128/18.
 
З урахуванням наведеного, оскільки фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи, не встановлено, а суд касаційної інстанції у силу своїх процесуальних повноважень (стаття 400 ЦПК України) позбавлений такої можливості, то апеляційному суду при новому розгляді справи слід перевірити вищенаведені обставини.
 
Щодо позовних вимог про визнання недійсним іпотечного договору.
 
Відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про іпотеку» предметом іпотеки можуть бути один або декілька об`єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об`єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом.
 
За приписами статті 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється зокрема          у разі визнання іпотечного договору недійсним.
 
Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину                                     є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
 
Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
 
Апеляційний суд відмовив у задоволенні вимоги про визнання недійсним договору іпотеки від 28 березня 2015 року на підставі частини четвертої статті 267 ЦК України. 
 
Водночас апеляційний суд зазначив, що договір іпотеки є забезпечувальним договором, який не є договором відчуження майна, з яким закон пов`язує правові наслідки при витребуванні майна з чужого незаконного володіння. Позивачка не оспорювала договір позики, на забезпечення якого було укладено договір іпотеки та передано в іпотеку нерухоме майно його законним власником - ОСОБА_2 .
 
Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позову. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушено, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушено, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (див., зокрема, постанови від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 7 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (пункт 71), від 16 червня 2020 року у справі                   № 372/266/15-ц (пункт 51), від 29 червня 2021 року у справі № 904/3405/19 (пункт 57), від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (пункт 129), від 14 червня 2023 року у справі № 755/13805/16-ц (пункт 53)».
 
Таким чином, апеляційний суд зробив взаємовиключні висновки про необґрунтованість позову та одночасно про відмову у його задоволенні у зв`язку зі спливом позовної давності.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Згідно з частинами третьою, четвертою статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
 
З урахуванням наведеного, оскільки фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення спору, не встановлено, а суд касаційної інстанції у силу своїх процесуальних повноважень (стаття 400 ЦПК України) позбавлений такої можливості, при цьому не враховано висновків щодо застосування норм права                у подібних правовідносинах, викладених у зазначених правових позиціях Верховного Суду, касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а постанова суду апеляційної інстанції - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Щодо судових витрат
 
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Оскільки Верховний Суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, а передає справу на новий розгляд, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених      у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Тернового Руслана Богдановича задовольнити частково.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 14 травня 2024 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття,      є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                     Д. Д. Луспеник

Судді:                                                                                               І. Ю. Гулейков

Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець