ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ             
 
12 березня 2025 року
м. Київ
 
справа № 369/3839/19
провадження № 61-13047св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Луспеника Д. Д.,
   
учасники справи:
позивач(відповідач за зустрічним позовом)- ОСОБА_1 ,
відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Василенко Наталії Володимирівни на постанову Київського апеляційного суду             від 14 серпня 2024 року, прийняту у складі колегії суддів: Болотова Є. В.,            Кулікової С. В., Музичко С. Г.,
 
ВСТАНОВИВ: 
 
Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У березні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя. 
 
Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що 21 червня 2005 року між нею та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб.
Під час шлюбу ними придбана двокімнатна квартира АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за відповідачем.
Вказувала на те, що квартира придбана під час шлюбу за спільні кошти подружжя,    а тому є спільним майном подружжя.
 
З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 .
 
У червні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом до        ОСОБА_1 , в якому просив суд поділити спільне сумісне майно колишнього подружжя, залишити у його власності 92,5 % квартири АДРЕСА_1 та визнати за ОСОБА_1 право власності на 7,5 % вказаної квартири.
 
Зустрічна позовна заява мотивована тим, що 21 червня 2005 року між ним та ОСОБА_1 зареєстровано шлюб.
01 листопада 2011 року ДП НАЕК «Енергоатом» на підставі спільного рішення                 № 1268, прийнятого відповідно до пункту 3.7 Положення про порядок та умови надання ДП НАЕК «Енергоатом» цільових позик для поліпшення житлових умов працівникам, які перебувають у штатах Дирекції та відокремлених підрозділів компанії, розташованих у м. Києві, вирішено надати йому як працівнику ДП НАЕК «Енергоатом» для поліпшення житлових умов безвідсоткову цільову позику                      у розмірі 270 000,00 грн.
На підставі договору безвідсоткової цільової позики від 07 листопада 2011 року        № 810/07-ВП, укладеного з ДП НАЕК «Енергоатом» строком на 189 місяців, він отримав позику у розмірі 270 000,00 грн для придбання квартири.
Також для придбання квартири він позичив 01 листопада 2011 року у ОСОБА_3 290 000,00 грн. 
05 листопада 2011 року з метою придбання квартири він підписав з ОСОБА_4 попередній договір, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області, відповідно до якого вони домовились до 31 березня 2012 року укласти договір купівлі-продажу квартири            АДРЕСА_1 (пункт 1.1 попереднього договору); орієнтовна вартість квартири -                  328 082,00 грн, що еквівалентно 40 907,00 дол. США (пункт 2.1 попереднього договору);
Вказував на те, що частину позичених коштів він витратив на виконання свого зобов`язання перед ОСОБА_4 , а решту коштів вклав у поліпшення та ремонт спірної квартири, що призвело до збільшення її площі до 94,0 кв. м.
11 липня 2012 року йому було видано на підставі рішення виконкому Крюківщинської сільської ради № 7/40 від 27 квітня 2012 року свідоцтво про право власності на спірну квартиру, загальною площею 94,0 кв. м, житловою площею           67,3 кв. м. 
17 липня 2012 року на підставі вказаного свідоцтва зареєстровано право власності на спірну квартиру.
Зазначав, що сторони припинили проживати сім`єю, вести спільне господарство та мати спільний бюджет з листопада 2015 року, шлюб між ними було розірвано заочним рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області від 27 травня 2019 року.
Після листопада 2015 року він повертав позичені на придбання спірної квартири кошти виключно за власний рахунок.
10 жовтня 2016 року він за рахунок особистих коштів, без фінансової участі         ОСОБА_1 повернув ОСОБА_3 позичені на підставі розписки                                   від 01 листопада 2011 року 290 000,00 грн.
Крім того, на виконання вимог договору безвідсоткової цільової позики                           від 07 листопада 2011 року № 810/07-ВП він виплачував з грудня 2011 року до липня 2012 року щомісячно по 1 428,57 грн, із серпня 2012 року до березня 2017 року -           1 854,99 грн, з квітня 2017 року до квітня 2019 року - 2 470,50 грн, а всього разом - 177 070,50 грн.
Згідно з довідкою ВП «Управління справами» ДП НАЕК «Енергоатом» від 09 вересня 2020 року № 25/955 станом на 09 вересня 2020 року заборгованість за позикою, наданої йому за договором безвідсоткової цільової позики від 07 листопада            2011 року № 810/07-ВП, становить 53 401,50 грн.
Зазначав, що за період спільного сумісного проживання сім`єю сторонами повернуто ДП НАЕК «Енергоатом» позику у розмірі 83 773,17 грн, а залишок позичених на спірну квартиру коштів у розмірі 186 226,83 грн сплачено за рахунок його особистих коштів, без фінансової участі ОСОБА_1 , а тому вважав, що за ОСОБА_1 слід визнати право власності на 7,5 % вказаної квартири. 
 
Протокольною ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 червня 2020 року прийнято зустрічний позов ОСОБА_2 .
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 вересня 2023 року, ухваленим у складі судді Волчка А. Я., позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Позов ОСОБА_2 задоволено.
Поділено спільне сумісне майно колишнього подружжя ОСОБА_2 та                 ОСОБА_1 .
У порядку поділу спільного сумісного майна колишнього подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 залишено у власності ОСОБА_2 92,5 % квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер 37043238; визнано за ОСОБА_1 право власності на 7,5 % квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер 37043238.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 та задовольняючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із того, щоспірна квартира була набута ОСОБА_2 під час шлюбу сторін за рахунок позичених коштів, внаслідок чого у сторін утворились борги у розмірі 560 000,00 грн. За час спільного проживання сім`єю сторони повернули борг, який брали на придбання спірної квартири, лише у розмірі 83 773,17 грн, що становить 15 % вартості цієї квартири, а тому 15 % зазначеної квартири є спільною сумісною власністю сторін          і з урахуванням рівності часток подружжя, суд першої інстанції дійшов висновку про визнання за ОСОБА_1 право власності на 7,5 % спірного нерухомого майна. Інша частина боргу у розмірі 476 226,83 грн, що становить 85 % від загальної суми заборгованості, сплачувалась ОСОБА_2 вже після розірвання шлюбу за рахунок власних коштів, а тому 85 % спірної квартири (100 % - 15 %) є особистою приватною власністю ОСОБА_2 та не підлягають поділу.
 
Короткий зміст постанови апеляційного суду
 
Постановою Київського апеляційного суду від 14 серпня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 вересня 2023 року скасовано.
Позов ОСОБА_1 задоволено.
Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково.
Поділено спільне сумісне майно колишнього подружжя ОСОБА_2 та                 ОСОБА_1 .
У порядку поділу спільного сумісного майна колишнього подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 : залишено у власності ОСОБА_2 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер 37043238; визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер 37043238.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки придбана під час перебування сторін у шлюбі, і ОСОБА_2 не спростована презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а тому спірна квартира підлягає поділу між сторонами у рівних частках.
 
Водночас апеляційний суд зазначив, що ОСОБА_2 не позбавлений можливості звернутися до суду з вимогами до ОСОБА_1 щодо повернення сплачених ним після розірвання шлюбу коштів (позичених на придбання спірної квартири). 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів
 
У вересні 2024 року представник ОСОБА_2 - адвокат Василенко Н. В. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, щосуд апеляційної інстанції не врахував, що позику, яка отримана для придбання спірної квартири, ОСОБА_2 сплатив особистими коштами після фактичного припинення шлюбних відносин, а тому дійшов помилкового висновку про те, що спірна квартира підлягає поділу між колишнім подружжям у рівних частках.
 
Підставами касаційного оскарження постанови апеляційного суду представник заявника зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції                             в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) та у постановах Верховного Суду              від 18 липня 2018 року у справі № 477/1891/14-ц (провадження № 61-5759св18),         від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18 (провадження № 61-13953св19),            від 08 квітня 2020 року у справі № 638/9020/14 (провадження № 61-17269св18),         від 12 січня 2022 року у справі № 646/7463/16-ц (провадження № 61-17601св20),       від 17 січня 2024 року у справі № 522/17831/20 (провадження № 61-7951св23); необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 09 січня 2020 року     у справі № 367/7110/14 (провадження № 61-12957св19).
 
Доводи інших учасників справи
 
У грудні 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Ванджурак Р. В. подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити судове рішення апеляційного суду без змін як таке, що ухвалене                           з додержанням норм матеріального та процесуального права.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 30 вересня 2024 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків касаційної скарги.
 
Ухвалою Верховного Суду від 09 жовтня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.
 
У жовтні 2024 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
21 червня 2005 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрований шлюб.
 
01 листопада 2011 року ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_3                 290 000,00 грн, що підтверджується розпискою від 01 листопада 2011 року.
 
На підставі договору безвідсоткової цільової позики від 07 листопада 2011 року          № 810/07-ВП, укладеного з ДП НАЕК «Енергоатом» строком на 189 місяців,          ОСОБА_2 отримав позику у сумі 270 000,00 грн. 
05 листопада 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладений нотаріально посвідчений попередній договір, згідно з умовами якого сторони зобов`язались до 31 березня 2012 року укласти договір купівлі-продажу квартири        АДРЕСА_1 , загальною площею 43,09 кв. м (пункт 1.1 попереднього договору). Будинок має бути введений в експлуатацію до 31 грудня 2011 року. Орієнтовна вартість квартири 328 082,00 грн, що еквівалентно 40 907,00 дол. США (пункт 2.1 попереднього договору);
 
11 липня 2012 року ОСОБА_2 видано на підставі рішення виконкому Крюківщинської сільської ради № 7/40 від 27 квітня 2012 року свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер 37043238, загальною площею 94,0 кв. м, житловою площею 67,3 кв. м.
 
17 липня 2012 року за ОСОБА_2 зареєстровано права власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 94,0 кв. м, житловою площею 67, 3 кв. м, на підставі свідоцтва про право власності від 11 липня 2012 року.
 
10 жовтня 2016 року ОСОБА_2 повернув ОСОБА_3 позичені на підставі розписки від 01 листопада 2011 року 290 000,00 грн, що підтверджується спільною розпискою від 10 жовтня 2016 року.
 
Згідно з довідкою ВП «Управління справами» ДП НАЕК «Енергоатом» від 22 травня 2019 року№ 05/40 на виконання вимог договору безвідсоткової цільової позики         № 810/07-ВП від 07 листопада 2011 року, укладеного з ДП НАЕК «Енергоатом», ОСОБА_2 виплачував з грудня 2011 року до липня 2012 року щомісячно по                 1 428,57 грн, із серпня 2012 року до березня 2017 року - 1 854,99 грн, з квітня            2017 року до квітня 2019 року - 2 470,50 грн, а всього разом - 177 070,50 грн.
 
Заочним рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 27 травня 2019 року у справі № 316/2143/18 розірвано шлюб між ОСОБА_1 та              ОСОБА_2 .
 
Відповідно до довідки ВП «Управління справами» ДП НАЕК «Енергоатом»                        від 09 вересня 2020 року № 25/955, станом на 09 вересня 2020 року заборгованість за позикою, наданої ОСОБА_2 за договором безвідсоткової цільової позики                 № 810/07-ВП від 07 листопада 2011 року, становить 53 401,50 грн.
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                       є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга представника ОСОБА_2 - адвоката Василенко Н. В.                          не підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Статтею 400 ЦПК України встановлено межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Так, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що судове рішення апеляційного суду ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права,                   а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
 
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
 
Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
 
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.
 
Отже, норми статей 57, 60 СК України встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.
 
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
 
Відповідні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц (провадження                              № 14-325цс18) та Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі                      № 6-843цс17.
 
Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).
 
Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею у набутті майна. Застосовуючи положення статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна за час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
 
Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.
 
Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.
 
Згідно з частиною 3 статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
 
Відповідно до статей 77-81, 89 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
 
У справі, яка переглядається, судами встановлено, що спірна квартира придбана під час перебування сторін у шлюбі. На придбання цієї квартири ОСОБА_2 отримав позику.
 
Відповідно до частини другої статті 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.
 
Згідно з частиною четвертою статті 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
 
У постанові від 22 квітня 2021 року у справі № 161/5448/18 (провадження                          № 61-14732св20) Верховний Суд зробив висновок, що спірне майно придбане за кредитні кошти, отримані подружжям за час шлюбу, відтак, право на це майно у рівних частках набули позивач і відповідач, при цьому боргові зобов`язання є спільними для обох із подружжя, незалежно від того, із ким із подружжя укладений кредитний договір. У зв`язку із зазначеним вище відсутні підстави для відступлення від засад рівності часток у спільному майні подружжя.
 
Наявність боргів подружжя та виникнення зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, не змінює статусу спільності набутого за час шлюбу майна за позичені кошти, які були використані в інтересах сім`ї, а саме на придбання цього майна.
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року у справі                   № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї (пункт 61).
 
Крім того, Велика Палата Верховного Суду у пункті 62 вказаної постанови погодилася з відповідним висновком Верховного Суду України, викладеним                      у постановах від 27 квітня 2016 року у справі № 537/6639/13-ц (провадження                № 6-486цс16) та від 14 вересня 2016 року у справі № 334/5907/14-ц (провадження № 6-539цс16), про солідарний характер відповідальності подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, якщо інше не передбачене такими правочинами.
 
Установивши, що спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки придбана під час перебування сторін у шлюбі, і ОСОБА_2                                    не спростована презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, апеляційний суд дійшов правильного висновку про поділ спірного нерухомого майна між сторонами у рівних частках.
 
Підстави для відступу від засад рівності часток подружжя при поділі майна відповідно до частини третьої статті 70 СК України відсутні.
 
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд апеляційної інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
 
Посилання у касаційній скарзі на неврахування судом висновків, викладених                     у постановах Верховного Суду, є такими, що не заслуговують на увагу, оскільки фактичні обставини у вказаних справах відрізняються від тих, що установлені судами у справі, яка переглядається в касаційному порядку.
 
Колегія суддів зауважує, що Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи, і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах,          з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 154/3029/14-ц).
 
Доводи касаційної скарги про те, що позику, яка отримана для придбання спірної квартири, сплачено за особисті кошти ОСОБА_2 після фактичного припинення шлюбних відносин, не спростовують висновків апеляційного суду, оскількивиконання зобов`язань за договором позики, які виникли у обох з подружжя,                    з коштів одного з них, в тому числі частково, може бути підставою для вимог до іншого з подружжя, а позовна заява ОСОБА_2 не містить вимог щодо поділу боргових зобов`язань подружжя.
 
Інші доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків апеляційного суду, не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права.
 
Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін.
 
Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Василенко Наталії Володимирівни залишити без задоволення.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 14 серпня 2024 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття,    є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:   	Г. В. Коломієць       Б. І. Гулько        Д. Д. Луспеник