ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
Іменем України
03 березня 2025 року
м. Харків
справа № 611/808/24
провадження № 22-ц/818/1128/25
Харківський апеляційний суд у складі:
Головуючого: Маміної О.В.
суддів: Мальованого Ю.М., Пилипчук Н.П.,
учасники справи:
позивач:  ОСОБА_1 ,
відповідачі: Головне управління національної поліції України у Харківській області, Харківська обласна прокуратура,
розглянувши в порядку ст. 369 ЦПК України в м. Харкові без повідомлення учасників цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до Головного управління національної поліції України у Харківській області, Харківської обласної прокуратури про стягнення моральної шкодиза апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Барвінківського районного суду Харківської області від 11 листопада 2024 року, постановлене під головуванням судді Коптєва Ю.А., -
в с т а н о в и в:
У вересні 2024 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління національної поліції України у Харківській області, Харківської обласної прокуратури про стягнення моральної шкоди.
Рішенням Барвінківського районного суду Харківської області від 11 листопада 2024 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1  -  ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. У вересні 2023 року державним виконавцем повідомлено поліцію про вчинення ОСОБА_3 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 382 КК України, а саме: невиконання рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 15 травня 2023 року. Проте, відомості про кримінальне правопорушення були внесені до ЄРДР Ізюмською окружною прокуратурою лише 18 січня 2024 року. 29 березня 2024 року слідчим СВ №2 Ізюмського РУП ГУНП в Харківській області Степановою І.І. прийнято рішення про закриття зазначеного кримінального провадження на підставі п.1 ч.1 ст. 284 КПК України, яку було скасовано 10 квітня 2024 року, а досудове розслідування відновлено. Тому вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для стягнення моральної шкоди завданої працівниками органу досудового слідства.
У відзиві на апеляційну скаргу Головне управління Національної поліції в Харківській області просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення залишити без змін.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ст.367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, враховуючи наступне.
Відповідно до частин 1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач фактично не погоджується з результатами розгляду його звернення. Незгода заявника з прийнятим рішенням, яке не було ним оскаржено в установленому законом порядку, не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди. Належних і допустимих доказів спричинення ОСОБА_1 моральної шкоди внаслідок бездіяльності службових осіб та розміру такої шкоди позивачем не доведена. На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягають.
Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.
З матеріалів справи вбачається, що рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 15.05.2023 року у справі № 611/434/20 задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та зобов`язано останнього припинити дії, що становлять загрозу майну, та відновити становище, яке існувало до порушення шляхом приведення даху магазину за адресою: АДРЕСА_1 у попередній стан для забезпечення належного водовідведення та гідроізоляції; демонтажу добудови складського приміщення орієнтовним розміром 4.0 м. х 13.0 м. та добудови складського приміщення розміром 6.0 м. х 8.0 м. до магазину. Судове рішення у справі та звернуто до виконання.
Рішення суду набрало законної сили 15.06.2023 року.
Державним виконавцем Ізюмського ВДВС в Ізюмському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) відкрито виконавче провадження на підставі зазначеного судового рішення. В ході здійснення виконавчих дій боржником не виконано рішення, у зв`язку з чим державним виконавцем до відділення поліції № 1 Ізюмського РУП ГУНП в Харківській області спрямовано повідомлення про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України. Т
18.01.2024 року було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 382 КК України (а.с.41).
29.03.2024 року слідчим відділення №2 СВ Ізюмського РУП ГУ НП в Харківській області Степановою В.І. прийнято рішення про закриття кримінального провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, що вбачається з постанови про закриття кримінального провадження від 04 квітня 2024 року (а.с.42).
10.04.2024 року прокурором Барвінківського відділу Ізюмської окружної прокуратури Харківської області за результатами вивчення постанови слідчого про закриття кримінального провадження № 42024222090000005 від 18.01.2024 року за ч. 1 ст. 382 КК України прийнято постанову про скасування вищезазначеної постанови про закриття кримінального провадження у зв`язку з незаконністю та необґрунтованістю (а. с. 44-45).
16 жовтня 2024 року слідчим відділення №2 СВ Ізюмського РУП ГУ НП в Харківській області Степановою В.І. винесено постанову про закриття кримінального провадження №42024222090000005 від 18.01.2024 року за ч. 1 ст. 382 КК України. В постанові зазначено, що 15.10.2024 року до державної виконавчої служби Ізюмського ДВС направлено запит щодо стану виконання ухвали, з відповіді вбачається що виконавче провадження закрито через те, що ухвалу суду боржник ОСОБА_3 виконав. 14.10.2024 року державним виконавцем було складено акт виконання робіт, який було підписано боржником ОСОБА_3 та скаржником ОСОБА_1 та 15.10.2024 року державним виконавцем Мєдвєдєвою І.М. винесено постанову про закриття виконавчого провадження.
Як на підставу позовних вимог ОСОБА_4 посилалася на те, що 15 вересня 2023 року державний виконавець Мєдвєдєва І.М повідомила у поліцію про вчинення ОСОБА_3 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 382 КК України, а саме: невиконання рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 15 травня 2023 року. Проте, відомості про кримінальне правопорушення були внесені до ЄРДР Ізюмською окружною прокуратурою лише 18 січня 2024 року. 29 березня 2024 року слідчим СВ №2 Ізюмського РУП ГУНП в Харківській області Степановою І.І. прийнято рішення про закриття зазначеного кримінального провадження на підставі п.1 ч.1 ст. 284 КПК України, яку було скасовано 10 квітня 2024 року, а досудове розслідування відновлено. Посилалась на положення ст. ст. 1173-1175 ЦК України, просила стягнути з відповідачів моральну шкоду в розмірі 10 000 грн з кожного, вказуючи, що бездіяльність слідчого та прокурорів призвели до того, що у неї та її представника ОСОБА_2 погіршився стан здоров`я, наявний головний біль, безсоння. Вважає, що дії органу досудового розслідування є затягуванням часу, перевіркою її та її чоловіка ОСОБА_2 на витривалість.
Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені частиною першою статті 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
У пунктах 5.6 і 5.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зазначено, що «шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).
Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.
Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт завдання їй моральної шкоди, а також причинний зв`язок між прийнятим рішенням службових осіб ГУ Національної поліції в Харківській області та розміром моральної шкоди.
Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що посилання позивачки на постанову прокурора Барвінківського відділу Ізюмської окружної прокуратури Харківської області від 10.04.2024 року про скасування постанови слідчого про закриття кримінального провадження № 42024222090000005 від 18.01.2024 року за ч. 1 ст. 382 КК України, у зв`язку з незаконністю та необґрунтованістю, не є безумовною підставою для стягнення моральної шкоди. 
Оскільки з тексту вищевказаної постанови прокурора Барвінківського відділу Ізюмської окружної прокуратури Харківської області від 10.04.2024 року вбачається, що постанова слідчого про закриття кримінального провадження № 42024222090000005 від 18.01.2024 року за ч. 1 ст. 382 КК України була скасована з підстав невиконаних письмових вказівок прокурора та відсутності в матеріалах кримінального провадження доказів на підтвердження проведення слідчим, додаткових слідчих дій.
Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди, завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень, виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою.
Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Одним із самих найважливіших питань, які підлягають встановленню судом при вирішенні зазначеної категорії справ, є доведеність особою заподіяння їй моральної шкоди, внаслідок протиправних дій, оскільки не будь-які неправомірні дії і не будь-які моральні страждання, як-то тимчасові хвилювання, образи, чи незручності, можуть бути підтвердженням такої шкоди.
Для наявності підстав зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог статті 1174 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її заподіювача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач в цій справі повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди і що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування шкоди в розумінні статей 1167, 1174 ЦК України.
Такі правові висновки викладено в постановах Верховного Суду від 25 січня 2021 року у справі № 227/4410/19 (провадження № 61-9407св20), від 22 березня 2021 року у справі № 203/1067/19 (провадження № 61-23293св19), від 25 березня 2021 року у справі № 227/3052/19 (провадження № 61-22337св19).
Разом з тим, передбачені ст. ст. 12 і 13 ЦПК України засади змагальності та диспозитивності цивільного судочинства визначають основні правила, в межах яких мають діяти особи, що беруть участь у справі, та суд при вирішенні справи.
Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона у цивільному судочинстві повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, до яких дана справа не відноситься.
Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим законом випадках.
З огляду на вказані норми позивач, обравши певний спосіб захисту цивільного права перед судом, має довести, шляхом подання належних та допустимих доказів, що дії відповідача свідчать про порушення, не визнання або оспорювання охоронюваних законом його цивільних прав та інтересів.
Відповідно частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, що визначено частина 2 статті 77 ЦПК України.
Згідно частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Доказів неправомірності дій посадових осіб Національної поліції України та спричинення у зв`язку з цим позивачеві моральної шкоди матеріали справи не містять.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки при розгляді справи позивачем не надано належних та допустимих доказів завдання йому моральної шкоди з боку відповідачів, а також підтвердження наявності причинного зв`язку між шкодою, про спричинення якої зазначає позивач ОСОБА_1 , і протиправним діянням відповідачів.
Згідно з положеннями ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Доказів на підтвердження заявлених вимог позивачем суду не надано.
Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст.367,368,369,375,381,382,383,384 ЦПК України суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1  -  ОСОБА_2 - залишити без задоволення.
Рішення Барвінківського районного суду Харківської області від 11 листопада 2024 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.
Головуючий:                                                         О.В. Маміна
Судді:                                                                  Ю.М. Мальований
       Н.П. Пилипчук