ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

24 січня 2025 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 748/3710/24
Головуючий у першій інстанції – Костюкова Т. В.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/344/25

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючої - судді Мамонової О.Є.,
суддів – Висоцької Н.В., Онищенко О.І.,

часники справи:
позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів",
відповідач: ОСОБА_1 , -

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомленням учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 19 листопада 2024 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

                                       У С Т А Н О В И В:

У серпні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" (далі по тексту – ТОВ «ФК «ЄАПБ») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з останнього на його користь суму заборгованості за кредитним договором №03566-02/2022 у розмірі 15 305 грн, з яких: 5 000 грн – сума заборгованості за основною сумою боргу; 10 305 грн – сума заборгованості за відсотками. Також позивач просив стягнути з відповідача понесені судові витрати.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 04.02.2022 між ТОВ «ФК «Інвеструм» (первісний кредитор) та ОСОБА_1 (позичальник)  укладено кредитний договір №03566-02/2022. Кредитний договір підписано електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора, який був надісланий на його номер мобільного телефону. 
08.12.2022 між ТОВ «Інвеструм груп» (колишня назва - ТОВ «ФК «Інвеструм») та ТОВ «ФК ЄАПБ» укладено договір факторингу №08122022, за умовами якого ТОВ «Інвеструм груп» передає (відступає) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні ТОВ «Інвеструм груп» права вимоги до боржників, вказаними у Реєстрі боржників, у тому числі права грошової вимоги до відповідача в сумі 15 305 грн, з яких 5000 грн – сума заборгованості за основною сумою боргу; 10 305 грн – сума заборгованості за відсотками. 
Позивач зазначав, що з моменту отримання права вимоги до відповідача, а саме з 08.12.2022 ним не здійснювалося нарахування жодних штрафних санкцій. 
Усупереч умовам кредитного договору, незважаючи на повідомлення, відповідач не виконав своїх зобов`язань. Після відступлення права грошової вимоги не здійснив жодного платежу для погашення заборгованостей ні на рахунок ТОВ «ФК «ЄАПБ», ні на рахунок попереднього кредитора.

Рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 19.11.2024 позов ТОВ «ФК «ЄАПБ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором – задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» заборгованість за Договором про надання фінансового кредиту №03566-02/2022 від 04.02.2022 в загальному розмірі 15 305 грн, з яких: 5 000 грн сума основного боргу, 10 305 грн заборгованість за відсотками, яка виникла станом на 04.06.2022.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» сплачений за подання позову судовий збір у сумі 3 028 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального прав. 
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що у матеріалах справи відсутні докази перерахування коштів ТОВ ФК «Інвеструм», так як випискою по надходженням по картці/рахунку НОМЕР_1 за період з 01.01.2022 по 31.12.2022 підтверджується, що від ТОВ ФК «Інвеструм» кошти на картковий рахунок не надходили. 
Заявник зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги, що під  час перебування на військовій службі він брав  участь у бойових діях, у ході виконання службових обов`язків отримав тяжку травму, пов`язану із захистом Батьківщини, що в подальшому призвело до втрати працездатності та отримання інвалідності 2 групи і право на пільги для ветеранів війни – осіб з інвалідністю внаслідок війни. 
Уважає, що заборгованість не підлягає стягненню, оскільки з 24.02.2022 діють обставини непереборної сили (форс мажор), що підтверджується довідкою ТТП України та є загальновідомими фактами. Крім того, з огляду на те, що він військовослужбовець, відповідно до п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» відсотки за користування кредитом не нараховуються. 
Указує, що судом першої інстанції неправомірно стягнуто з нього на користь позивача судовий збір, оскільки він є особою з інвалідністю 2 групи та звільнений від сплати судового збору. 

Вислухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступних висновків. 
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно з п. 2, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Задовольняючи позовні вимоги ТОВ «ФК «ЄАПБ» суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не виконав умови договору, в результаті чого утворилася заборгованість, тому позовні вимоги, спрямовані на відновлення позивачем своїх порушених прав та законних інтересів, є обґрунтованими та знайшли своє підтвердження наявними в матеріалах справи належними та допустимими доказами.
З такими висновками районного суду погоджується апеляційний суд, з огляду на наступне. 

Судом у справі встановлено, що 04.02.2022 між ТОВ «ФК «Інвеструм» (Товариство) та ОСОБА_1 (Клієнт) укладено договір про надання фінансового кредиту №03566-02/2022, договір підписано ОСОБА_1 електронним підписом – W0832 (а.с. 6-7).
Відповідно до п. 1.1 Договору Товариство надає Клієнту фінансовий кредит в розмірі 5 000 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а Клієнт зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в порядку та на умовах, визначених цим Договором. 
Мета отримання кредиту: на власні потреби Клієнта. Кредит надається строком на 30 днів, тобто до 05.03.2022. Строк дії Договору починається з моменту його укладення відповідно до вимог Закону України «Про електронну комерцію (п. 1.2 Договору). 
За користування кредитом Клієнт сплачує Товариству 912,5% річних від суми кредиту в розрахунок 2,50% на добу (п. 1.3 Договору). 
Надання кредиту та зміна суми кредиту надається на основі оцінки кредитоспроможності (платоспроможності) Клієнта, на власний розсуд Товариства. Клієнту, який не пройшов первинний скоринг Товариства при подачі заявки, Товариство має право запропонувати інші умови кредитування, які Клієнт може прийняти або відмовитися. Кредит таким Клієнтам надається за стандартною процентною ставкою 3% на добу в межах суми 2000 грн та на них не розповсюджуються умови п. 1.5. та п. 1.6 цього Договору (п. 1.4 Договору).
Кредит надається Клієнту в безготівковій формі у національній валюті на реквізити платіжної банківської картки, вказаної Клієнтом (п. 1.7 Договору).
Згідно з п. 2.3 Договору у разі недотримання умов встановлених п. 1.4 цього Договору та/або в разі пролонгації кредиту нарахування процентів здійснюється на загальних умовах за стандартною процентною ставкою з першого дня користування кредитними коштами відповідно до п. 1.3 цього Договору, при цьому Клієнт погоджується, що такий перерахунок процентів за користування кредитом не є односторонньою зміною умов договору. 
Якщо відповідно до п. 1.5 Договору, Клієнт прострочить виконання зобов`язання, або в разі пролонгації кредиту зі зниженою процентною ставкою, нараховані згідно умов Договору проценти підлягають перерахуванню за процентною ставкою – 3,2% на добу, з першого дня прострочення користування кредитними коштами та оплаті Клієнтом в повному обсязі на загальних умовах, при цьому Клієнт погоджується, що такий перерахунок процентів за користування кредитом не є односторонньою зміною умов договору (п. 2.4 Договору).
Обчислення строку користування кредитом та нарахування процентів за цим Договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування кредитом. При цьому проценти за користування кредитом нараховуються у відсотках від суми кредиту з першого дня надання кредиту Клієнту (перерахування грошових коштів на банківський рахунок, вказаний Клієнтом) до дня повного погашення заборгованості за кредитом (зарахування грошових коштів на поточний рахунок Товариства) включно. Нарахування і сплата процентів проводиться на залишок заборгованості за кредитом. (п. 2.5 Договору).
Пунктом 4.3 Договору передбачено, що у разі якщо Клієнт не повернув кредит в строк, зазначений у п. 1.2 цього Договору та/або в Додатку(ах) до цього Договору, проценти передбачені в п. 2.4 цього Договору продовжують нараховуватися за кожний день користування кредитними коштами, але в будь-якому випадку не більше 90 календарних днів, починаючи з першого дня прострочення виконання умов Договору. 
Матеріали справи містять підписаний відповідачем 04.02.2022 електронним підписом W0832 Паспорт споживчого кредиту, в якому міститься інформація, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит (а.с.5) та Додаток №1 до даного договору – Графік платежів, який також підписано 04.02.2022 відповідачем електронним підписом W0832 (а.с.8).
Відповідно до інформації, наданої ТОВ «Універсальні платіжні рішення» з сервісу онлайн платежів iPay.ua вих. №2919_240827123104 від 27.08.2024, між підприємствами (ТОВ «ФК «Інвеструм» та  ТОВ «Універсальні платіжні рішення») укладено договір на переказ коштів ФК-150920 від 15.09.2020. Відповідно до зазначеного договору було успішно перераховано кошти на платіжну картку клієнта: 04.02.2022 10:45:24 на суму 5 000 грн, маска картки НОМЕР_1 , номер транзакції в системі iPay.ua – 135636533, призначення платежу: Зачисление 5 000 грн на карту НОМЕР_1 (а.с. 51).
У листі АТ КБ «Приватбанк» від 15.10.2024 № 20.1.0.0.0/7-241010/36693 повідомлено, що на ім`я ОСОБА_1 в банку емітовано картку № НОМЕР_2 та надано виписку по даному рахунку за період з 04.02.2022 по 14.02.2022, яка містить зарахування на суму 5 000 грн (а.с. 98).
Згідно з випискою з рахунку ОСОБА_2 за договором № б/н за період з 04.02.2022 по 14.02.2022 04.02.2022 на картку № НОМЕР_2 зараховано переказ у сумі 5000 грн (а.с. 99).

08.12.2022 між ТОВ «ФК «ЄАПБ» (Фактор) та ТОВ «»ФК Інвеструм груп» (Клієнт) укладено договір факторингу №08122022 (а.с. 9-11).
За цим договором Фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження Клієнта (ціна продажу) за плату, а Клієнт відступити Факторові право грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав або виникне в майбутньому до третіх осіб – Боржників, включаючи суму основного зобов`язання (кредиту), плату за кредитом (плату за управління кредитом, плату за процентною ставкою), пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить Клієнту. Перелік Боржників, підстави виникнення Права грошової вимоги до Боржників, сума грошових вимог та інші дані зазначені в Реєстрі Боржників, який формується згідно Додатку №1 та є невід`ємною частиною Договору (п. 1.1 договору факторингу). 
Перехід від Клієнта до Фактора прав вимоги заборгованості до боржників, відбувається в момент підписання сторонами Акту прийому- передачі Реєстру Боржників згідно Додатку №2, після чого Фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованостей та набуває відповідні права вимоги. Підписаний сторонами та скріплений їх печатками Акт прийому-передачі Реєстру Боржників – підтверджує факт переходу від Клієнта до Фактора прав вимоги заборгованості та є невід`ємною частиною цього договору (п. 1.2. договору факторингу).  
08.12.2022 ТОВ «ФК «ЄАПБ» (Фактор) та ТОВ «ФК «Інвеструм» (Клієнт) уклали Акт прийому-передачі Реєстру Боржників за Договором факторингу №08122022 від 08.12.2022, за яким на виконання п. 1.2. Договору факторингу №08122022 від 08.12.2022, Клієнт передав, а Фактор прийняв Реєстр Боржників кількістю 7220, після чого, з урахуванням п. 1.2 Договору факторингу №08122022 від 08.12.2022, від Клієнта до Фактора переходять права вимоги заборгованості до боржників і Фактор стає кредитором по відношенню до Боржників стосовно заборгованостей. Реєстр Боржників передано в повному об`ємі відповідно до умов Договору факторингу №08122022 від 08.12.2022, будь-яких зауважень до зазначеного Реєстру немає (а.с. 12).
Згідно з витягом з реєстру боржників до договору факторингу №08122022 від 08.12.2022, серед переліку боржників є ОСОБА_1 , сума його заборгованості за кредитним договором №03566-02/2022 складає 15 305 грн, з них 5 000 грн – сума заборгованості за основною сумою боргу, 10 305 грн – сума заборгованості за відсотками (а.с. 13).

Частиною 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Приписами ч. 2 ст. 43 ЦПК України встановлено, що учасники справи, крім іншого, зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України).
Згідно приписів ст. 12, ч. 1, 5-7 ст. 81, ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.  Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У противному разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 205 ЦК України встановлено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.
Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно з вимогами чинного законодавства України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та у встановлений у зобов`язанні строк (термін) його виконання (ст. 526, 527, 530 ЦК України).
Статтею 525 ЦК України передбачена заборона односторонньої відмови від зобов`язання або одностороння зміна його умов, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим до його виконання. 
Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.
Згідно ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронна комерція - відносини, спрямовані на отримання прибутку, що виникають під час вчинення правочинів щодо набуття, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснені дистанційно з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, внаслідок чого в учасників таких відносин виникають права та обов`язки майнового характеру; електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Відповідно до ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом:
- надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону;
- заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону;
- вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Статтею 12 вказаного Закону встановлено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання:
- електронного підпису відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги", за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину;; 
- електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; 
- аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Також частиною 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору; одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію.

Як вбачається з матеріалів справи, Договір про надання фінансового кредиту №03566-02/2022 від 04.02.2022 містить основні істотні умови, характерні для такого виду договорів, зазначено суму кредиту, дату його видачі, строк надання коштів, розмір процентів, умови кредитування.
У нижньому рядку Договору про надання фінансового кредиту №03566-02/2022 від 04.02.2022 зазначено, що його підписано ОСОБА_1 електронним підписом W0832.
За вказаних обставин, колегія суддів уважає встановленим факт укладення між ОСОБА_1 та ТОВ «ФК «Інвеструм» Договору про надання фінансового кредиту № 03566-02/2022 від 04.02.2022 із дотриманням вимог статті 12 Закону України «Про електронну комерцію».
Крім того, у Договорі про надання фінансового кредиту № 03566-02/2022 від 04.02.2022 сторони погодили суму кредиту 5 000 грн (п. 1.1 Договору), строк кредиту – 30 днів, з кінцевим терміном повернення 05.03.2022 (п. 1.2 Договору), процентну ставку (п. 1.3  Договору).
Також, 04.02.2022 позичальником були підписані електронним підписом (одноразовим ідентифікаторам) Графік платежів, наведений у Додатку № 1 до даного договору, яким визначена дата повернення кредиту та нарахованих до сплати процентів та Паспорт споживчого кредиту (а.с. 8, 5).
ТОВ «ФК «Інвеструм»» свої зобов`язання за Договором виконало в повному обсязі, а саме – переказало кошти на платіжну картку клієнта, що підтверджується листом з сервісу онлайн платежів iPay.ua вих. №2919_240827123104 від 27.08.2024, згідно з яким між підприємствами (ТОВ «ФК «Інвеструм» та  ТОВ «Універсальні платіжні рішення») укладено договір на переказ коштів ФК-150920 від 15.09.2020. Відповідно до зазначеного договору було успішно перераховано кошти на платіжну картку клієнта: 04.02.2022 10:45:24 на суму 5 000 грн, маска картки НОМЕР_1 , номер транзакції в системі iPay.ua – 135636533, призначення платежу: Зачисление 5 000 грн на карту НОМЕР_1 .
Здійснення даного переказу підтверджується і випискою з рахунку ОСОБА_1 у АТ КБ «Приватбанк» по картці № НОМЕР_2 .
З огляду на вищезазначене посилання відповідача на те, що позивачем не надано доказів виконання зобов`язання первісним кредитором не заслуговують на увагу. 
Суд першої інстанції правильно зазначив, що факт перерахування коштів в сумі 5000 грн також підтверджується випискою від 18.10.2024 по надходженням по картці НОМЕР_2 ( НОМЕР_3 за період з 01.01.2022 по 31.12.2022 наданою відповідачем як додаток до відзиву (а.с. 107). З виписки вбачається що 04.02.2024 о 10 год 45 хв відбулось зарахування переказу на карту відповідача в сумі 5 000 грн .
Час та дата зарахування коштів (04.02.2022 10.год 45 хв) з вищевказаної виписки  повністю співпадає з датою та часом транзакції в системі в системі iPay.ua- 135636533 (а.с. 51), на підставі чого суд правомірно констатував, що відповідач отримав кошти в сумі 5 000 грн саме від ТОВ «ФК «Інвеструм» за кредитним договором, так як дана транзакція співпадає з датою укладення кредитного договору № 03566-02/2022, а зарахування коштів здійснено на карту, яка відкрита на ім`я відповідача. Доказів зарахування коштів 04.02.2024 року від іншої фінансової компанії (банку) ОСОБА_1 не навів.

Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до частини першої статті 510 ЦК України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
За частиною першою статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.
Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Отже, правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання.  
Указані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання  обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.
Отже, за договором відступлення права вимоги первісний кредитор у конкретному договірному зобов`язанні замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (пункти 37, 38)).

Згідно з частиною першою статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
Первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні (стаття 517 ЦК України).
Відповідно до статті 519 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором.
Необхідною умовою для відступлення права вимоги є існування самого зобов`язання за яким відступається право, яке й підтверджує дійсність вимог.
Отже, необхідною умовою для відступлення права вимоги є існування самого зобов`язання за яким відступається право, яке й підтверджує дійсність вимог (постанова Верховного Суду від 28.07.2021 у справі №761/33403/17).
Права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача (п.132 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20, п.90 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.08.2023 у справі № 910/19199/21).
З наведених норм вбачається, що права вимоги (майнові права) можуть бути відступлені (продані) лише за існуючим зобов`язанням; первісний кредитор може відступити (продати) тільки ті права вимоги (майнові права), які дійсно існують та йому належать; відступлення (продаж) прав вимоги (майнових прав) здійснюється виключно в межах того обсягу прав, який має в такому зобов`язанні кредитор.
Відповідно до ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. 
Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога) (частина 1 статті 1078 Кодексу).

Із матеріалів справи вбачається, що ТОВ «ФК «ЄАПБ» надало належні, достатні та допустимі докази на підтвердження переходу до нього права вимоги за Договором про надання фінансового кредиту № 03566-02/2022 від 04.02.2022 до ОСОБА_1 , а саме:
- Договір факторингу № 08122022 від 08.12.2022, укладений ТОВ «ФК «ЄАПБ» з первісним кредитором ТОВ «Інвеструм груп»;
-  витяг з Реєстру боржників до договору факторингу № 08122022 від 08.12.2022;
- Акт прийому-передачі Реєстру боржників за Договором факторингу № 08122022 від 08.12.2022.
Отже, ТОВ «ФК «ЄАПБ», як новий кредитор, набуло право вимоги до ОСОБА_1 за Договором про надання фінансового кредиту № 03566-02/2022.

Не є слушними доводи апеляційної скарги про те, що оскільки відповідач є  військовослужбовцем, то відповідно до п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» відсотки за користування кредитом не нараховуються, зважаючи на наступне.   
Відповідно до підпункту 3 пункту 4 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» від 20 травня 2014 року, статтю 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» доповнено пунктом 15, згідно з яким військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються.
Пунктом 1 Розділу ІІ Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» дію підпункту 3 пункту 4 цього Закону поширено на військовослужбовців з початку і до закінчення особливого періоду, а на резервістів та військовозобов`язаних з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду, на час проходження військової служби.
Згідно з положеннями Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливим періодом є період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
В Україні особливий період розпочався з моменту оголошення Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року та триває по теперішній час.
За змістом статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період продовжується з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Мобілізацією, згідно з положеннями наведеної статті, є комплекс заходів, здійснюваних, серед іншого, з метою переведення Збройних Сил України на організацію і штати воєнного часу.
У частині четвертій статті 3 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» зазначено, що зміст мобілізації становить переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій, а також адміністративно-територіальних одиниць України на роботу в умовах особливого періоду.
Таким чином, закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення особливого періоду. Законом не визначено чіткого порядку припинення особливого періоду.
Статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» надано визначення поняттю демобілізації як комплексу заходів, спрямованих, серед іншого, на планомірне переведення Збройних Сил України, інших військових формувань, на організацію і штати мирного часу.
Вирішуючи питання щодо меж дії особливого періоду в розумінні Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 серпня 2020 року у справі №813/402/17 (провадження № 11-609апп19) дійшла висновку про те, що за змістом наведених вище визначень, навіть за невведення у країні воєнного стану, особливий період, початок якого пов`язаний з моментом оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової чи прихованої), хоч і охоплює час мобілізації, однак не може вважатися закінченим лише зі спливом строку, протягом якого підлягали виконанню визначені у відповідному рішенні про мобілізацію заходи.
Відповідно до пункту 13 статті 14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» особам, які мають право на пільги, гарантії та компенсації, передбачені цим Законом, видаються посвідчення.
Аналіз статті 14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» дає підстави зробити висновок, що перелік пільг військовослужбовців та членів їх сімей закріплений у пунктах 1-12 цього Закону та право на отримання саме цих пільг потребує наявність відповідного посвідчення.
Разом з цим пункт 15 статті 14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» є самостійною нормою і будь-якого посилання про можливість застосування вказаного пункту лише при наявності у військовослужбовця відповідного статусу (учасника бойових дій) закон не передбачає. Крім цього, дія зазначеної норми поширюється на всіх військовослужбовців без виключення.
Вказані правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 26 грудня 2018 року у справі №522/12270/15-ц (провадження № 61-21025св18).
Таким чином, як правильно зазначив суд першої інстанції, на ОСОБА_1 поширюються пільги, передбачені пунктом 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а саме: не повинні нараховуватися штрафні санкції, пеня та проценти за користування кредитом у зазначений період з моменту призову на військову службу і до закінчення особливого періоду.
Із копії військового квитка ОСОБА_1 серії НОМЕР_4 вбачається, що датою призову на військову службу відповідача є 02.12.2022 (а.с.110-112).
При цьому, як правильно зазначив суд першої інстанції, нарахування відсотків за кредитним договором мало місце з 04.02.2022 по 04.06.2022, тобто до призову відповідача на військову службу по мобілізації.
З детального розрахунку заборгованості (а.с. 42-44) вбачається, що заборгованість по відсотках в сумі 10 305 грн була зафіксована станом 04.06.2022 і в подальшому не нараховувалася, що відповідає п. 4.3 договору про надання фінансового кредиту № 03566-02/2022 від 04.02.2022.

Не заслуговує на увагу і посилання відповідача на форс-мажорні обставини, які засвідчені ТПП України листом від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 та відповідно до якого військова агресія Російської Федерації проти України стала підставою для введення воєнного стану та є форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили). 
Так, вказаний лист ТПП України адресований "Всім, кого це стосується", тобто необмеженому колу суб`єктів, його зміст носить загальний інформаційний характер та констатує абстрактний факт наявності форс-мажорних обставин без доведення причинно-наслідкового зв`язку у конкретному зобов`язанні
У постанові Верховного Суду від 15.06.2023 у справі №910/8580/22 зазначено, що лист ТПП від 28.02.2022 є загальним офіційним документом та не містить ідентифікуючих ознак конкретного договору, виконання якого стало неможливим через наявність зазначених обставин. 
У постанові Верховного Суду від 07.06.2023 у справі №912/750/22 викладено висновок про те, що лист ТПП від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 не можна вважати сертифікатом у розумінні ст.14-1 Закону "Про торговопромислові палати в Україні", а також такий лист не є документом, який був виданий за зверненням відповідного суб`єкта (відповідача), для якого могли настати певні форс-мажорні обставини.
З вищевказаного слідує, що лист ТПП від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 не є доказом настання форс-мажорних обставин для всіх без виключення суб`єктів господарювання України. Кожна особа, яка в силу певних обставин не може виконати свої зобов`язання за окремо визначеним договором, має доводити наявність в нього форс-мажорних обставин. Відповідач до ТПП України в порядку, встановленому Законом України "Про торговопромислові палати в Україні" не звертався, сертифікат на підтвердження виникнення форс мажорних обставин по даному кредитному зобов`язанню не надав.

Проте, колегія суддів не може погодитися з висновками суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача судового збору у розмірі 3 028 грн.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
Згідно з п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" від сплати судового збору звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.
Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується ст. 141 ЦПК України.
Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору.
Аналогічні висновки, викладені в постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року у справі № 703/686/15-ц , від 26 квітня 2022 року у справі № 726/490/21.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є особою з інвалідністю II групу з 01 жовтня 2024 року до 01 жовтня 2025 року, що підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_5 (а. с. 113).
Проте, суд першої інстанції на наведене належної уваги не звернув та безпідставно стягнув судовий збір з відповідача, який є особою з інвалідністю II групи та відповідно до Закону України "Про судовий збір" відноситься до переліку осіб, які звільнені від його сплати.
Таким чином, відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, судовий збір в розмірі 3 028 грн має бути компенсовано за рахунок держави, а не за рахунок відповідача.

Ураховуючи вищевикладене, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються учасники справи, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин суд дійшов висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 19.11.2024 – скасуванню в частині стягнення з ОСОБА_1 3 028 грн судового збору, в іншій частині рішення суду підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. 141, 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

                                       П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 19 листопада 2024 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" сплаченого за подання позову судового збору у сумі 3 028 грн – скасувати.
Викласти абзац третій резолютивної частини рішення в наступній редакції:
«Компенсувати Товариству з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" (місцезнаходження: м. Київ, вул. Симона Петлюри, буд. 30, ЄДРПОУ  35625014) за рахунок держави у порядку встановленому Кабінетом Міністрів України судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції в розмірі 3 028 гривень».
В іншій частині рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 19 листопада 2024 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуюча                                                                      О.Є.Мамонова

Судді:                                                                              Н.В. Висоцька

                                                                                        О.І. Онищенко