Справа № 130/1720/23
Провадження № 22-ц/801/641/2025
Категорія: 82
Головуючий у суді 1-ї інстанції Вернік В. М.
Доповідач:Міхасішин І. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2025 року	Справа № 130/1720/23	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ: головуючого: Міхасішина І.В.,
суддів: Войтко Ю.Б., Матківської М.В.
з участю секретаря судового засідання: Кобенди Ю.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниця цивільну справу № 130/1720/23 за позовом  ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Енера-Вінниця" про стягнення моральної шкоди,
за апеляційною скаргою позивача  ОСОБА_1  на рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 13 січня 2025 року, ухвалене у складі судді Верніка В. М., -
встановив:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ "Енера Вінниця" про стягнення моральної шкоди.
В обґрунтування заявлених позовних вимог вказав, що підстава позову – висновки посадових осіб держави України. Відповідач порушив вимоги Закону України "Про захист прав споживачів" на підставі висновку Гаранта Конституції України про продажність суддів України та керівника НАБУ, про корупційність суддів. Зазначив, що 02.01.2019 року між сторонами у справі укладений договір "Про постачання електроенергії" на підставі ст.639 ЦК України. Відповідач категорично не визнає факт укладення цього договору, посилаючись на рішення самого досвідченого судді Жмеринського суду ОСОБА_2 в справі №130/2553/19, та відмовляється виконувати його умови. Власними доказами окреслив висновки керівництва Держави, рішення суду в справі 130/2553/19, договір від 02.01.2019 року. Вказав також спосіб захисту: ст.629, 639 ЦК України, Закон України "Про захист прав споживачів". Моральну шкоду обґрунтував відключенням його від постачання електричної енергії та стягнення з нього грошових коштів за порушення умов іншого договору. Просив за порушення його прав, зазначених у ст.629, 639 ЦК України, ст.4 Закону України "Про захист прав споживачів" та ст.57 Закону України "Про ринок електроенергії" стягнути моральну шкоду з ТОВ "Енера-Вінниця" в сумі 1000000 грн на його користь.
Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 13 січня 2025 року у задоволенні позову – відмовлено.
Не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає його незаконним, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.
У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Енера Вінниця» просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін. Просили розгляд справи провести у відсутність їхнього представника
В судовому  засіданні Вещунов І.С. апеляційну скаргу підтримав просив суд її задовольнити у повному обсязі.
У судове засідання інші учасники судового процесу, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, не з`явилися і не повідомили суд про поважність причин неявки.
Апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкладення розгляду справи та можливість проведення судового розгляду у відсутність осіб, які не з`явилися. 
Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги на рішення суду, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення за таких підстав. 
Згідно з статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно ст.6 Європейської Конвенції про захист прав людини гарантує кожній особі право на справедливий суд.
Відповідно до ч.1 ст.1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
За загальними положеннями цивільного законодавства, зобов`язання виникають з підстав, зазначених у ст.11 ЦК України, серед решти за приписами частини другої якої підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Згідно ст.626 ЦК України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст.627 Цивільного кодексу України).
Відповідно ч.1 ст.628, ст.629 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.
У відповідності до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Положеннями статей 525, 526 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання за ним має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно ч.1 ст.714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.
У відповідності до ч.1 ст.901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Відповідно до приписів ч.1 ст.12 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.
Згідно ст.13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги включають, зокрема електропостачання.
Взаємовідносини, які виникають під час купівлі-продажу електричної енергії між електропостачальником (електропостачальниками) та споживачем (для власного споживання), а також їх взаємовідносини з іншими учасниками роздрібного ринку електричної енергії, регулюються Правилами роздрібного ринку електричної енергії, затвердженими постановою НКРЕКП від 14.03.2018 року №312 (Правила).
За змістом п.1.1.1 Правил учасниками роздрібного ринку є: електропостачальники, оператор системи передачі, оператори систем розподілу, у тому числі оператори малих систем розподілу, споживачі, основні споживачі, субспоживачі, виробники електричної енергії, які підпадають під визначення розподіленої генерації, та інші учасники ринку, які надають послуги, пов`язані з постачанням електричної енергії споживачу з метою використання ним електричної енергії на власні потреби.
Ці Правила є обов`язковими для виконання усіма учасниками роздрібного ринку.
У відповідності до п.8 постанови НКРЕКП від 14.03.2018 року №312 в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин 01.01.2019 року, договір про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг укладається шляхом приєднання до умов договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг, опублікованого в засобах масової інформації та на веб-сайті постачальника, шляхом оплати рахунка, отриманого від постачальника універсальної послуги, або фактичного споживання будь-яких обсягів електричної енергії, або підписання заяви-приєднання до умов договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг.
Відповідно до п.1.2.8 розділу 1 Правил постачальник універсальних послуг здійснює постачання електричної енергії на підставі договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг, який розробляється постачальником універсальних послуг на основі Типового договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг (додаток 6 до цих Правил) та укладається в установленому цими Правилами порядку.
Згідно ч.1-2 ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Збитками є:
1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);
2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Відповідно до ч.1,4 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом.
У відповідності до положень ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.  
Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.
Відповідно до вимог ст.12,13,81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно положень ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Суд правильно визнав неналежним доказом представлену позивачем копію сторінки 10 певного судового рішення Жмеринського міськрайонного суду (а.с.9), оскільки з обсягу долученого до позову копії даного документу неможливо встановити дату і номер справи щодо його прийняття, дати набрання ним законної сили у разі настання такої події, а також позивачем ОСОБА_1 заздалегідь особисто не вказано яку саме обставину встановлено цим судовим рішенням щодо можливості її врахування за потреби в порядку, передбаченому ч.2 ст.82 ЦПК України при розгляді даної цивільної справи.
Судом першої інстанції правильно визнано неналежним доказом копія частини заяви ТОВ "Енера-Вінниця" від 04.06.2021 року про видачу судового наказу від 04.06.2021 року (а.с.10), оскільки її подання має неповний зміст не містить безпосередньої вимоги щодо мети цього документу, а також у зв`язку з тим, що на обставини складання чи використання у певний спосіб цього документу позивач ОСОБА_1 у викладенні підстав своїх позовних вимог, включно й в частині стягнення з нього грошей за порушення іншого договору, не зазначав. Ба більше, цей документ не зазначений як доказ у жодній з редакцій поданої позовної заяви в даній справі, чим не суто вказівка про нього в переліку додатків до позову.
З аналогічних підстав щодо не зазначення заздалегідь, які обставини даного спору доводять або спростовують перелічені далі письмові докази, долучені до позову ОСОБА_1 , суд визнає неналежними доказами копії довідки виконкому Северинівської сільської ради від 27.09.2022 року, заяв ОСОБА_1 від 17.09.2021 року та від 02.01.2019 року, відзиву АТ "Вінницяобленерго" від 25.03.2020 року, вступної та резолютивної частини рішення Жмеринського міськрайонного суду від 08.12.2020 року, витяг з постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року №211, попередження про припинення (обмеження постачання електричної енергії від 20.01.2020 року (а.с.12,13-14,20-22,23,24,25).
Згідно копії договору про постачання електричної енергії споживачу від 01.01.2019 року (а.с.15-19) між постачальником ТОВ "Енера Вінниця" та споживачем ОСОБА_1 укладений договір про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг, обставини чого стороною відповідача не заперечуються.
Суд першої інстанції правомірно визнав необґрунтованим посилання ОСОБА_1 як на підставу своїх позовних вимог за особистим оціночним судженням щодо корумпованості суддів, оскільки позивачем за предметом відшкодування моральної шкоди оспорюється цивільна відповідальність юридичної особи, яка не входить до складу системи правосуддя. При цьому, жодних належних та допустимих доказів щодо вчинення корупційних дій певним суддею щодо окремих правовідносин сторін у даній справі позивачем не представлено.     
Також судом першої інстанції вірно визначено неаргументованими доводи позивача ОСОБА_1 стосовно укладення ним з відповідачем 02.01.2019 року договору про постачання електричної енергії на підставі ст.639 ЦК України, оскільки суду не представлено належних і допустимих доказів на підтвердження такого правочину. 
Когегія апеляціного суду погоджується, що доводи позивача є необґрунтованими щодо стягнення з відповідача оспорюваної моральної шкоди в розмірі 1000000 грн, оскільки позивачем за вказівки її спричинення внаслідок його душевних страждань у його 77 років заздалегідь не було наведено у позові обґрунтування жодних підстав щодо винних дій відповідача, які перебувають у причинно-наслідковому зв`язку з вказаним порушенням прав позивача, чим не є наведений ним перелік окремих норм цивільного права, значний обсяг положень переважної більшості з яких не передбачає довільного тлумачення у їх співставленні з обставинами спору.
З урахуванням викладеного, суд, керуючись основними засадами цивільного судочинства, включаючи принцип диспозитивності, а саме стосовно розгляду судом справи не інакше як за зверненням особи, поданого відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог (ч.1 ст.13 ЦПК), дійшов правильного висновку про безпідставність та недоведеність заявлених ОСОБА_1 позовних вимог про відшкодування моральної шкоди.
Доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованого висновку суду першої інстанції, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для позивача, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 13 січня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
       
Головуючий:  І.В. Міхасішин

Судді: Ю.Б. Войтко

М.В. Матківська