ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2025 року	Львів	Справа № 308/17405/24 пров. № А/857/33207/24	

 Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді                                                  Заверухи О.Б.,
суддів                                                                      Качмара В.Я., Ніколіна В.В.,
за участю секретаря судового засідання                    Гладкої С.Я.,

розглянувши у судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення  Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області  від 11 листопада 2024 року  у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції  про скасування  постанови,

суддя (судді) в суді першої інстанції – Наумова Н.В.,
час ухвалення рішення – не зазначено,
місце ухвалення рішення – м. Ужгород, 
дата складання повного тексту рішення – не зазначено,

В С Т А Н О В И В:

25 жовтня 2024 року ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Департаменту патрульної поліції, в якому просив: визнати протиправною та скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА № 3292557 від 18 жовтня 2024 року про накладення на нього адміністративного стягнення в розмірі 510 грн за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі – КУпАП); закрити провадження у справі про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП у зв`язку з відсутністю в його діях події і складу адміністративного правопорушення.
На обґрунтування позовних вимог зазначає, що 18 жовтня 2024 року поліцейським 4 роти Управління патрульної поліції в Закарпатській області Департаменту патрульної поліції рядовим поліції Фалайлом В.В. щодо нього  прийнято постанову серії ЕНА № 3292557 за ч. 2 ст. 122 КУпАП, в якій вказано, що 18 жовтня 2024 року о 17:05:45 в місті Ужгород на вул. Олега Куцина, 90, він керував транспортним засобом та при цьому використовував задні покажчики повороту червоного кольору, які не відповідають вимогам п. 6.1.5 ДСТУ 3649:2010, чим порушив п. 9 ПДР Використання приладів (зовн. освітлювальних, попереджувальних сигналів) та їх переобладнання з порушенням вимог відповідних стандартів. Звертає увагу на те, що інспектор у постанові вказав, що порушено п. 9 ПДР України, але не конкретизував який саме пункт, оскільки розділ 9 ПДР під назвою «Попереджувальні сигнали» має значний зміст, а співробітник поліції повинен чітко вказати який саме пункт якого розділу було порушено. Зазначає, що автомобіль пройшов процедуру державної реєстрації транспортного засобу, яка полягає у здійсненні комплексу заходів, пов`язаних із перевіркою документів, які є підставою для здійснення реєстрації, звіркою і за необхідності, дослідженням ідентифікаційних номерів складових частин та оглядом транспортного засобу, оформленням і видачею реєстраційних документів та номерних знаків, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_1 , в якому вказано, що автомобіль пройшов першу реєстрацію в Україні 10 вересня 2020 року і свідчить про відповідність даного транспортного засобу діючим нормам та стандартам. Вказує, що жодного переобладнання чи внесення змін в конструкцію автомобіля після сертифікації та реєстрації ним здійснено не було, що безпідставно не було враховано інспектором поліції під час винесення оскаржуваної постанови, доказів зворотнього надано не було. 
Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області  від 11 листопада 2024 року у задоволенні позову відмовлено повністю.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що на підтвердження вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП, представником відповідача до відзиву на позовну заяву додано відеозапис з бодікамери поліцейського із відображенням події адміністративного правопорушення, які було досліджено судом у судовому засіданні. З дослідженого судом відеозапису встановлено, що 18 жовтня 2024 року о 17:05:45 в місті Ужгород на вул. Олега Куцина, 90, ОСОБА_1 керував транспортним засобом та при цьому використовував задні покажчики повороту червоного кольору, які не відповідають вимогам п. 6.1.5 ДСТУ 3649:2010, чим порушив п. 9 ПДР Використання приладів (зовн. освітлювальних, попереджувальних сигналів) та їх переобладнання з порушенням вимог відповідних стандартів, чим скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 122 КУпАП. Доводи позивача не спростовують факту порушення ним   ПДР  України та вчинення адміністративного правопорушення. Враховуючи вказане, суд першої інстанції прийшов до висновку, що доводи позивача є безпідставними, відповідачем подано достатні докази вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2  ст.122 КУпАП. Натомість, позивачем не надано суду будь-яких належних та достовірних доказів, які б спростували факти викладені в оскаржуваній постанові та підтверджували факт відсутності в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2  ст.122 КУпАП.
Не погодившись з прийнятим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким  адміністративний позов задовольнити повністю.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що суд першої інстанції не врахував відсутність у матеріалах справи доказів, які б підтверджували факт вчинення ним правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП. Звертає увагу на те, що інспектор у постанові вказав, що порушено п. 9 ПДР України, але не конкретизував який саме пункт, оскільки розділ 9 ПДР під назвою «Попереджувальні сигнали» має значний зміст, а співробітник поліції повинен чітко вказати який саме пункт якого розділу було допущено. Зазначає, що відповідно до ст. 31 Закону України «Про дорожній рух» транспортні засоби, їх складові частини і комплектуючі вироби, що ввозяться на територію України, підлягають перевірці на відповідність діючим стандартам, у зв`язку з чим даний транспортний засіб пройшов перевірку на відповідність стандартам та отримав сертифікат відповідності. Після чого автомобіль пройшов процедуру державної реєстрації транспортного засобу, яка полягає у здійсненні комплексу заходів, пов`язаних із перевіркою документів, які є підставою для здійснення реєстрації, звіркою і за необхідності, дослідженням ідентифікаційних номерів складових частин та оглядом транспортного засобу, оформленням і видачею реєстраційних документів та номерних знаків, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_1 в якому вказано, що автомобіль пройшов першу реєстрацію в Україні 10 вересня 2020 року і свідчить про відповідність даного транспортного засобу діючим нормам та стандартам. Вказує, що жодного переобладнання чи внесення змін в конструкцію автомобіля після сертифікації та реєстрації ним здійснено не було, що безпідставно не було враховано інспектором під час винесення оскаржуваної постанови, доказів зворотнього надано не було.
Представником відповідача подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про безпідставність позовних вимог. Вказує, що доводи позивача повністю спростовуються відеозаписом з нагрудної камери поліцейського, яке додано до відзиву на позовну заяву, а постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності є обґрунтованою та законною, а також такою, що не підлягає скасуванню. Зауважує, що згідно відеозапису з нагрудної камери поліцейського, позивач не заперечує керування ним транспортним засобом з використанням червоних покажчиків повороту, тому в силу ч. 1 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України факт керування транспортним засобом з червоними покажчиками повороту не підлягав доказуванню, та вважався доведеним.
Позивачем подано відповідь на відзив на апеляційну скаргу,  в якому вказано, що відповіддю Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ констатовано факт отриманням транспортним засобом VOLKSWAGEN JETTA, номер кузова НОМЕР_2 . сертифікату відповідності, що підтверджує відповідність транспортного засобу обов`язковим вимогам правил, нормативів і стандартів України. 
Особи, які беруть участь у справі в судове засідання не прибули, хоча належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду, що відповідно до ч. 4 ст. 229, ч. 3 ст. 268, ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, відповіді на відзив на апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції, 18 жовтня 2024 року поліцейським 4 роти Управління патрульної поліції в Закарпатській області Департаменту патрульної поліції рядовим поліції Фалайлом В.В. було прийнято постанову серії ЕНА № 3292557 від 18 жовтня 2024 року про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, згідної якої ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 510 грн. 00 коп.
З фабули цієї постанови слідує, що 18 жовтня 2024 року о 17:05:45 в місті Ужгород на вул. Олега Куцина, 90, ОСОБА_1 керував транспортним засобом та при цьому використовував задні покажчики повороту червоного кольору, які не відповідають вимогам п. 6.1.5 ДСТУ 3649:2010, чим порушив п. 9 ПДР Використання приладів (зовн. освітлювальних, попереджувальних сигналів) та їх переобладнання з порушенням вимог відповідних стандартів, чим скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 122 КУпАП (а.с.13).
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції прийшов до висновку про безпідставність позовних вимог.
Колегія суддів погоджується з обгрунтованістю такого висновку суду першої інстанції з наступних підстав.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.
Згідно із ст. 9 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі – КУпАП) адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Статтею 7 КУпАП передбачено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.
Згідно ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Відповідно до ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Статтею 251 КУпАП передбачено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Згідно із ст. 252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
В свою чергу, згідно з п. 1 ст. 247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.
Зазначена норма встановлює обов`язок суб`єкта владних повноважень щодо доказування правомірності своїх рішень, дій чи бездіяльності.
Статтею 72 КАС України  передбачено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно із ч. 1, 2 ст. 222 КУпАП розгляд справ про правопорушення, передбачені зокрема ч. 2 ст. 122 цього Кодексу, покладено на органи внутрішніх справ (Національну поліцію). Від імені органів внутрішніх справ (Національної поліції) розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право уповноважені працівники підрозділів патрульної служби Національної поліції, які мають спеціальні звання.
Відповідно до ч. 4 ст. 258 КУпАП  у випадках, передбачених частинами першою та другою цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог  статті 283 цього Кодексу.
Згідно з ч. 1-3 ст. 283 КУпАП, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі.
Постанова повинна містити: найменування органу (посадової особи), який виніс постанову, дату розгляду справи; відомості про особу, щодо якої розглядається справа; опис обставин, установлених при розгляді справи; зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення; прийняте по справі рішення.
Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сферах забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис (якщо такий запис здійснювався); розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.
Порядок дорожнього руху на території України відповідно до Закону України «Про дорожній рух» визначається Правилами дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (із змінами та доповненнями) (далі – ПДР України).
Відповідно до ч. 5 ст. 14 Закону України «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.
Згідно з пунктом 1.3. ПДР України учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил.
Відповідно до п. 1.9 ПДР України, особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.
Згідно з п. 9.1.а ПДР України, попереджувальними сигналами є сигнали, що подаються світловими покажчиками повороту або рукою.
Відповідно до п. 9.2 ПДР України водій повинен подавати сигнали світловими покажчиками повороту відповідного напрямку: перед початком руху і зупинкою, перед перестроюванням, поворотом або розворотом.
Притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП згідно з постановою про накладення адміністративного стягнення серії ЕНА № 3292557 від 18 жовтня 2024 року, за твердженням відповідача, відбулось у зв`язку з тим, що 18 жовтня 2024 року о 17:05:45 в місті Ужгород на вул. Олега Куцина, 90, ОСОБА_1 керував транспортним засобом та при цьому використовував задні покажчики повороту червоного кольору, які не відповідають вимогам п. 6.1.5 ДСТУ 3649:2010, чим порушив п. 9 ПДР Використання приладів (зовн. освітлювальних, попереджувальних сигналів) та їх переобладнання з порушенням вимог відповідних стандартів, чим скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 122 КУпАП (а.с.13).
Частиною 2  ст. 122 КУпАП  передбачена відповідальність за порушення правил проїзду перехресть, зупинок транспортних засобів загального користування, проїзд на заборонний сигнал світлофора або жест регулювальника, порушення правил обгону і зустрічного роз`їзду, безпечної дистанції або інтервалу, розташування транспортних засобів на проїзній частині, порушення правил руху автомагістралями, користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку, використання цих приладів та їх переобладнання з порушенням вимог відповідних стандартів, користування під час руху транспортного засобу засобами зв`язку, не обладнаними технічними пристроями, що дозволяють вести перемови без допомоги рук (за винятком водіїв оперативних транспортних засобів під час виконання ними невідкладного службового завдання), а так само порушення правил навчальної їзди, а саме накладення  штрафу в розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Із вищенаведеного слідує, що притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст.  122 КУпАП можливе, зокрема, за встановлення використання водієм попереджувальних сигналів (задніх покажчиків повороту) та їх переобладнання з порушенням вимог відповідних стандартів, що підтверджується належними і допустимими доказами.
Відповідно до ч. 1  ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених  статтею 78 цього Кодексу.
Згідно з частинами першою та другою  статті 77 КАС України  кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених  статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Таким чином, в адміністративному процесі, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень тягар доказування правомірності своїх рішень, дій чи бездіяльності покладається на відповідача - суб`єкта владних повноважень, який повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, що можуть бути використані як докази у справі.
Як слідує з матеріалів справи, на підтвердження правомірності притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП відповідачем подано відеозапис із бодікамери поліцейського № 470066, що є додатком до постанови серії ЕНА № 3292557 (а.с.35).
  Із вказаного відеозапису слідує, що 18 жовтня 2024 року о 17:05:45 в місті Ужгород на вул. Олега Куцина, 90, ОСОБА_1 керував транспортним засобом та використовував задні покажчики повороту червоного кольору; які не відповідають вимогам п. 6.1.5 ДСТУ 3649:2010. вказану обставину було озвучено ОСОБА_1 працівником поліції, така обставина не заперечується і позивачем. Крім того, процедуру притягнення позивача до адміністративної відповідальності також було зафіксовано на    нагрудну бодікамеру поліцейського.
В той же час, обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів (п.1  статті 247 КУпАП).
У відповідності до  статті 31 Закону України «Про Національну поліцію», поліція може застосовувати превентивні заходи, серед яких: перевірка документів особи; опитування особи; зупинення транспортного засобу; застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису.
Статтею 40 вказаного Закону  встановлено, що поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою:
1) попередження, виявлення або фіксування правопорушення, охорони громадської безпеки та власності, забезпечення безпеки осіб;
2) забезпечення дотримання  правил дорожнього руху.
Таким чином, фактичні дані, на основі яких встановлюється наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність особи у його вчиненні та інші обставини, встановлюються, зокрема, показаннями технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, свідків, іншими визначеними законодавством доказами.
Із наданого відповідачем до суду першої інстанції відеозапису із нагрудної бодікамери поліцейського,    слідує, що позивач керував транспортним засобом VOLKSWAGEN JETTA реєстраційний номерний знак НОМЕР_3 , який мав    задні покажчики червоного кольору (а.с. 35).
Також, вищевказаним відеозаписом підтверджується, що при спілкуванні з працівником патрульної поліції ОСОБА_1 не заперечував того, що задні покажчики повороту на автомобілі були червоного кольору.
Позивач в апеляційній скарзі наголошує, що факт первинної реєстрації транспортного засобу свідчить про те, що станом на 10 вересня 2020 року вказаний вище автомобіль за своїми характеристиками відповідав обов`язковим вимогам правил та нормативів, що підтверджувалось сертифікатом відповідності, в тому числі і вимогам п. 6.1.5 ДСТУ 3649:2010, що й було підставою для проведення компетентним органом його реєстрації, факт якої є своєрідним дозволом на експлуатацію на території України, оскільки у випадку невідповідності вищевказаним вимогам автомобільне не був би зареєстрований.
У відповіді на відзив на апеляційну скаргу позивач вказує, що відповіддю Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ констатовано факт отриманням транспортним засобом VOLKSWAGEN JETTA, номер кузова НОМЕР_2 . сертифікату відповідності, що підтверджує відповідність транспортного засобу обов`язковим вимогам правил, нормативів і стандартів України.
Стосовно вищевказаних доводів суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Статтею 1 ДСТУ 3649:2010 Національний стандарт України «Колісні транспортні засоби», «Вимоги щодо безпечності технічного стану та методи контролювання», затвердженими наказом Держспоживстандарту України від 28 грудня 2010 року № 630 закріплено, що цей стандарт поширюється на колісні транспортні засоби (надалі - КТЗ), в тому числі і на КТЗ категорії М, до яких відносяться самохідні КТЗ (автомобілі або автомобільні транспортні засоби), що мають не менше ніж чотири колеса і призначені для перевезення пасажирів (легкові автомобілі, мікроавтобуси, автобуси, тролейбуси).
Відповідно до п. 6.1.5 ДСТУ 3649:2010, кількість, колір та наявність приладу зовнішнього світлового на КТЗ визначають відповідно до таблиці 1, зокрема: колір покажчику повороту передній, бічний, задній має бути - «Автожовтий».
У свою чергу, частиною першою  статті 29 Закону України «Про дорожній рух»  передбачено, що до участі у дорожньому русі допускаються транспортні засоби, конструкція і технічний стан яких відповідають вимогам діючих в Україні правил, нормативів і стандартів, що мають сертифікат на відповідність цим вимогам і пройшли державний технічний огляд (за винятком транспортних засобів, що не підлягають огляду).
Згідно з частинами  1 та 4  статті 32 Закону України «Про дорожній рух», переобладнання транспортних засобів, тобто зміна типу або марки (моделі), призначення чи параметрів конструкції транспортних засобів, що перебувають в експлуатації, шляхом установки кабіни, кузова чи їх деталей, спеціального обладнання і номерних агрегатів, не передбачених нормативно-технічною документацією на даний транспортний засіб, повинно відповідати правилам, нормативам і стандартам України. Переобладнання, що призвело до зміни облікових даних механічного транспортного засобу, повинно бути відображено у його реєстраційних документах.
Отже, транспортні засоби повинні мати зовнішні світлові прилади, які повинні відповідати вимогам конструкції транспортного засобу, у разі переобладання – вказані зміни повинні бути відображені у реєстраційних документах.
Відповідно до пункту 10 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого      постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388, перша державна реєстрація транспортних засобів, що перебували в експлуатації та ввезені на митну територію України з метою вільного обігу, проводиться за умови відповідності конструкції і технічного стану даної марки (моделі) транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, обов`язковим вимогам правил, нормативів і стандартів України, що підтверджується сертифікатом відповідності або свідоцтвом про визнання іноземного сертифіката, копію яких власники подають до сервісного центру МВС.
Згідно  з постановою Кабінету Міністрів України від 09 червня 2011 року № 738 «Деякі питання сертифікації транспортних засобів, їх частин на обладнання», сертифікат відповідності видається: виробником або його уповноваженим представником - резидентом України на кожний транспортний засіб, тип якого відповідає вимогам єдиних технічних приписів, що підтверджується сертифікатом типу транспортного засобу; уповноваженими органами або визначеними Міністерством інфраструктури України органами із сертифікації, акредитованими відповідно до законодавства, на кожний новий транспортний засіб, який відповідає вимогам єдиних технічних приписів, але відповідність типу якого не підтверджена сертифікатом типу транспортного засобу, а також на той, що був у користуванні.
Пунктом 1.2  наказу Мінінфраструктури від 17 серпня 2012 року № 521 «Про затвердження Порядку затвердження конструкції транспортних засобів, їх частин та обладнання та Порядку ведення реєстру сертифікатів типу транспортних засобів та обладнання і виданих виробниками сертифікатів відповідності транспортних засобів або обладнання»  передбачено, що на кожен колісний транспортний засіб або партію обладнання, тип яких відповідає вимогам єдиних технічних приписів, що підтверджується сертифікатом типу транспортного засобу або обладнання, виробник або його уповноважений представник - резидент України видає сертифікат відповідності.
В свою чергу, відповідно до пункту 1 Порядку переобладнання транспортних засобів, затвердженого  постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2010 № 607  (далі - Порядок № 607), цей Порядок визначає процедуру переобладнання транспортних засобів, призначених для експлуатації на вулично-дорожній мережі загального користування, що призводить до зміни повної маси та її розподілу по осях, розміщення центру ваги, типу двигуна, його ваги і потужності, колісної бази чи колісної формули, системи гальмового і рульового керування та трансмісії, зокрема для роботи на газовому моторному паливі та альтернативних видах рідкого і газового палива (далі - переобладнання транспортного засобу).
Пунктом 3 Порядку № 607 передбачено, що переобладнання транспортного засобу проводиться суб`єктом господарювання, який має нормативно-технічну документацію на відповідний вид переобладнання, узгоджену з МВС та Мінінфраструктури, і свідоцтво про погодження конструкції транспортного засобу щодо забезпечення безпеки дорожнього руху, або власником такого засобу в індивідуальному порядку.
Згідно з п. 5 Порядку № 607, для переобладнання транспортного засобу в індивідуальному порядку власник або його представник подає до спеціально уповноваженої організації заяву про погодження переобладнання транспортного засобу, в якій зазначаються відомості про транспортний засіб, вид переобладнання, а також технічна та інша інформація, необхідна для проведення переобладнання.
Пунктом 6 Порядку № 607 визначено, що спеціально уповноважена організація розглядає заяву про погодження і визначає технічну можливість та умови (вимоги) переобладнання транспортного засобу з урахуванням того, що його конструкція повинна відповідати вимогам щодо забезпечення безпеки дорожнього руху та охорони навколишнього природного середовища.
Відповідно до п. 7  Порядку № 607, за результатами розгляду заяви про погодження спеціально уповноважена організація видає документ про погодження або надає обґрунтовану відмову в погодженні переобладнання транспортного засобу.
Скаржник в апеляційній скарзі покликається на те, що автомобіль пройшов першу реєстрацію в Україні 10 вересня 2020 року, що свідчить про відповідність даного транспортного засобу діючим нормам та стандартам, а відтак про правомірність експлуатації транспортного засобу.
Суд  апеляційної інстанції вважає такі доводи необгрунтованими, оскільки вказане свідчить виключно про те, що на момент реєстрації та сертифікації автомобіль VOLKSWAGEN JETTA, номер кузова НОМЕР_2  відповідав вимогам діючих на той час в Україні правил, нормативів і стандартів, в тому числі і  ДСТУ 3649:2010.
Проте,  із матеріалів справи слідує, що на момент прийняття оскаржуваної постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА № 3292557 від 18 жовтня 2024 року, задні покажчики повороту вищевказаного автомобіля не відповідали п. 6.1.5 ДСТУ 3649:2010, що не заперечується позивачем.
З огляду на вказане, колегія суддів критично оцінює доводи Слуцького М.М. про те, що жодного переобладнання чи внесення змін в конструкцію автомобіля після сертифікації та реєстрації ним здійснено не було.
Також колегія суддів звертає увагу на те, що питання правомірності реєстрації та сертифікації вказаного транспортного засобу не є предметом розгляду даної справи.
Проаналізувавши вищенаведені норми та обставини справи, колегія суддів зауважує, що наявність на момент проведення державної реєстрації транспортного засобу сертифіката відповідності конструкції і технічного стану не підтверджує відповідність конструкції  та технічного стану вищевказаного автомобіля на момент винесення оскаржуваної постанови від 18 жовтня 2024 року серії ЕНА № 3292557.
Наявність сертифіката  відповідності ДСТУ та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу жодним чином не спростовує факту вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 122 КУпАП.
Суд апеляційної інстанції наголошує на тому, що під час розгляду справи про притягнення до адміністративної відповідальності, передбаченої ч. 2  ст. 122 КУпАП  встановленню підлягає виключно факт використання водієм попереджувальних сигналів (задніх покажчиків повороту) та їх переобладнання з порушенням вимог відповідних стандартів - п.п. 6.1.5 ДСТУ 3649:2010.
Враховуючи наведене, факт вчинення позивачем адміністративного порушення за ч. 2  ст. 122 КУпАП  наявний та доведений, оскільки користування позивачем автомобілем із  покажчиком повороту червоного кольору є порушенням вимог стандартів (ДСТУ 3649:2010).
Щодо доводів  скаржника на те, що в оскаржуваній постанові міститься загальне посилання на розділ 9 ПДР України, без зазначення конкретного пункту, колегія суддів зазначає, що диспозицією частини 2  ст. 122 КУпАП  передбачена відповідальність за використання попереджувальних сигналів та їх переобладнання з порушенням вимог відповідних стандартів, тобто обов`язковим у цьому випадку є посилання саме на пункт відповідного стандарту, який порушено. Натомість, наявне посилання на розділ 9 ПДР України не спростовує вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП.
Таким чином, аналізуючи наведені вище правові норми та встановлені фактичні обставини справи в їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для скасування постанови серії ЕНА № 3292557 від 18 жовтня 2024 року про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 510 грн за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП, і закриття справи про адміністративне правопорушення.
Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.
Керуючись ст. 243, ст. 286, ст. 308, ст. 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325, ст. 328 КАС України, суд –
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення  Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області  від 11 листопада 2024 року  у справі № 308/17405/24 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та не може бути оскаржена. 

Головуючий суддя	 	О. Б. Заверуха 	
судді	 	В. Я. Качмар 	
 	 	В. В. Ніколін