ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 лютого 2025 р. 	Справа № 520/9498/24	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Макаренко Я.М.,
Суддів: Жигилія С.П. ,  Любчич Л.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Управління соціального захисту населення адміністрації Шевченківського району Харківської міської ради на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.05.2024, головуючий суддя І інстанції: Сліденко А.В., м. Харків,  по справі № 520/9498/24
за позовом               ОСОБА_1  
до              Управління соціального захисту населення адміністрації Шевченківського району Харківської міської ради                      
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
Позивач, ОСОБА_1 , звернулася до суду з позовом до Управління соціального захисту населення адміністрації Шевченківського району Харківської міської ради і заявила вимоги про: 1) визнання протиправним та скасування рішення Управління соціального захисту населення адміністрації Шевченківського району Харківської міської ради від 18.08.2023 у справі №451414/204 про відмову в призначенні допомоги при народженні дитини – ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,  його матері ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; 2) зобов`язання Управління соціального захисту населення адміністрації Шевченківського району Харківської міської ради призначити, здійснити нарахування та виплатити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , допомогу при народженні дитини – ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Аргументуючи ці вимоги зазначила, що має право на отримання допомоги при народженні дитини у зв?язку з народженням сина. Наголошувала, що відмова призначити вказану допомогу з підстав направлення заяви з території України, а не за своїм зареєстрованим (задекларованим) місцем проживання (перебування) є протиправною. Стверджувала, що отримання цієї допомоги є безперечним правом громадянина на соціальний захист, неможливість своєчасного звернення одним із батьків до органу, який здійснює призначення допомоги при народженні дитини, призводить до порушення інтересів дитини.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 10.05.2024 р. позов  задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення Управління соціального захисту населення адміністрації Шевченківського району Харківської міської ради 451414/204 від 18.08.2023р.
Зобов`язано Управління соціального захисту населення адміністрації Шевченківського району Харківської міської ради повторно розглянути по суті заяву ОСОБА_1 про призначення допомоги при народженні дитини ОСОБА_2 з урахуванням висновків суду по даній справі.
Позов у решті вимог залишено без задоволення.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Управління соціального захисту населення адміністрації Шевченківського району Харківської міської ради (ідентифікаційний код - 03196593; місцезнаходження 61166, Харківська область, м. Харків, пр-т Науки, б.17-А) на користь ОСОБА_1 605,60 грн (шістсот п?ять гривень 60 копійок) у якості компенсації витрат на оплату судового збору.
Відповідач, не погодившись з рішення суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на те, що судом неправильно застосовані норми матеріального права,  просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.05.2024 р. по справі №520/9498/24, а у позові ОСОБА_1 відмовити повністю. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначив, що відповідно до отриманої Управлінням заяви для оформлення допомоги при народженні дитини від 01.08.2023, що надійшла 11.08.2023 засобами поштового зв`язку АТ «Укрпошта», відділення якої розташоване за адресою: Полтавська область, м . Кременчук, вулиця Героїв України, буд. 11А, ОСОБА_1 має зареєстроване/задеклароване місце проживання за адресою:   АДРЕСА_1 . Оскільки документи надіслані в межах країни, що не відповідає вимогам п.11 Порядку, рішенням Управління від 18.08.2023 ОСОБА_1 відмовлено у призначенні допомоги при народженні дитини. 
Позивач не надала до Другого апеляційного адміністративного суду відзив на апеляційну скаргу відповідача. 
На підставі положень п.3 ч.1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. 
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Судом встановлено, що заявниця є громадянином України, що підтверджується копією паспорта № НОМЕР_1 , має зареєстроване місце проживання у місті Харків за адресою, на яку поширюється територіальна юрисдикція відповідача.
21.09.2022р. мала місце подія народження заявницею на території Іспанії у м. Ель-Ехідо дитини – ОСОБА_2 .
Позивач звернулася до відповідача із заявою про призначення допомоги при народженні дитини.
Рішенням від 18.08.2023р. по справі №451414/204 заявниці було відмовлено у призначення допомоги при народженні дитини за заявою від 01.08.2023 р. згідно з п. 11 Порядку призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми, затвердженого постановою КМУ від 27.12.2001 р. №1751 (зі змінами та доповненнями).
Повідомленням про відмову в наданні допомоги №4825/04 від 18.08.2023 р. суб?єктом владних повноважень продубльовано відмову у призначенні допомоги при народженні дитини згідно з п. 11 Порядку призначення і виплати державної допомоги сім?ям з дітьми, затвердженого постановою КМУ від 27.12.2001р. №1751 (зі змінами та доповненнями).
Не погодившись з таким рішенням Управління соціального захисту населення адміністрації Шевченківського району Харківської міської ради, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що владним суб?єктом не подано доказів відповідності закону оскарженого рішення, а обсяг використаних доказів та обрані мотиви не дозволяють визнати юридично правильними та фактично обґрунтованими ті підстави, які покладені адміністративним органом в основу оскарженого рішення, беручи до уваги необхідність захисту інтересів малолітньої дитини та враховуючи ту обставину, що позивач всупереч своїй волі змушена була змінити місце проживання внаслідок проведення на сході України бойових дій, а тому оскаржене рішення підлягає скасуванню.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що позивачем рішення суду першої інстанції не оскаржується. Отже, в межах розгляду цієї справи судом апеляційної інстанції надається правова оцінка висновкам суду в частині задоволених позовних вимог.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.
Відповідно до статей 1, 8  Конституції України Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава. В Україні визнається і діє принцип верховенства права.
В силу приписів ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до положень Декларації прав дитини (прийнята резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1959 р.) та Конвенції про права дитини від 20.11.1989 р. (ратифікована Україною 27.02.1991 р.) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3).
Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України визначено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов?язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно з ч. 1 ст. 13 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 р. №2402-III (далі – Закон №2402-III) з метою створення належних матеріальних умов для виховання дітей у сім?ях, держава надає батькам або особам, які їх замінюють, соціальну допомогу, передбачену Законом України «Про державну допомогу сім?ям з дітьми» від 21.11.1992р. №2811-XII (далі – Закон №2811-XII) та іншими законами України.
Законом №2811-XII визначено гарантований державою рівень матеріальної підтримки сімей з дітьми шляхом надання державної грошової допомоги.
Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону №2811-XII громадяни України, в сім?ях яких виховуються та проживають неповнолітні діти, мають право на державну допомогу у випадках та на умовах, передбачених цим Законом та іншими законами України.
Пунктом 2 частини 1 статті 3 Закону №2811-XII передбачено, що відповідно до цього Закону призначаються такі види державної допомоги сім?ям з дітьми, зокрема, допомога при народженні дитини.
Відповідно до статті 10 Закону №2811-XII, допомога при народженні дитини за цим Законом надається одному з батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом з дитиною.
Умови призначення допомоги при народженні викладені в положеннях ст. 11 Закону №2811-XII, де вказано, що допомога батькам при народженні дитини призначається на підставі свідоцтва про народження дитини. Опікунам зазначена допомога призначається на підставі рішення про встановлення опіки. Для призначення допомоги при народженні дитини до органу праці та соціального захисту населення за умови пред?явлення паспорта або іншого документа, що посвідчує особу, та свідоцтва про народження дитини подається одним з батьків (опікуном), з яким постійно проживає дитина, заява за формою, встановленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, та копія свідоцтва про народження дитини. Даний перелік документів є вичерпним. 
Допомога батькам при народженні дитини призначається без подання документів, передбачених частинами першою та другою цієї статті, якщо відомості, необхідні для її призначення, надійшли у порядку міжвідомчої електронної взаємодії з Державного реєстру актів цивільного стану громадян під час державної реєстрації народження дитини.
Орган праці та соціального захисту населення за місцем проживання одного з батьків (опікуна), з яким постійно проживає дитина, має право отримувати від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій відомості, необхідні для призначення допомоги при народженні дитини.
Допомога при народженні дитини призначається за умови, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше дванадцяти місяців з дня народження дитини.
Умови призначення і виплати таких видів державної допомоги сім?ям з дітьми, зокрема допомоги при народженні дитини, передбачених Законом України «Про державну допомогу сім?ям з дітьми» визначає Порядок призначення і виплати державної допомоги сім?ям з дітьми, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2001 р. № 1751 (далі – Порядок № 1751).
Згідно з п. 11 Порядку №1751 (в редакції чинній на момент виникнення спірних відносин) у період дії воєнного стану для призначення допомоги при народженні дитини один із батьків (опікун), який тимчасово перебуває за межами України (крім осіб, які перебувають на території держави, визнаної згідно із законом державою-окупантом та/або державою-агресором щодо України), надсилає до органу соціального захисту населення за своїм зареєстрованим (задекларованим) місцем проживання (перебування) заяву та видані компетентними органами країни перебування і легалізовані в установленому порядку документи, що засвідчують народження дитини.
У спірних правовідносинах на території України діяв правовий режим воєнного стану і ця обставинам учасниками спору  не заперечується.
Факт існування у позивача права на отримання соціальної допомоги при народженні дитини сторонами не оспорюється, доказів неналежності оформлення або недостовірності документів про народження дитини суб?єкт владних повноважень не подав.
За викладеними в позові твердженнями, заявниця з малолітньою дитиною станом на час подання заяви перебуває на території Королівства Іспанія.
Колегія суддів зазначає, що положення Порядку №1751 не містять вимог про те, що надсилання заяви громадянином повинно бути зроблено через пошту іноземної держави за місцем перебування заявника.
Натомість, оскільки нормами Порядку №1751 не визначено чіткого та обов?язкового для дотримання алгоритму надсилання документів для отримання допомоги при народженні дитини з території іншої країни, то сам по собі обраний позивачем спосіб направлення звернення до суб?єкта владних повноважень не може слугувати підставою для відмови у виплаті такої допомоги.
Відповідно до вимог ст. 11 Закону №2811-XII та п. 12 Порядку №1751 допомога при народженні дитини призначається за умови, що звернення за її призначенням надійшло не пізніше ніж через 12 календарних місяців після народження дитини.
Як свідчать матеріали справи, син позивачки – ОСОБА_3 (який зареєстрований громадянином України) народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Ель-Ехідо (Іспанія), а за призначенням допомоги при народженні дитини позивачка звернулась до відповідача засобами поштового зв?язку 01.08.2023р., тобто в межах встановленого законодавством строку 12 календарних місяців з дати народження дитини для звернення за допомогою при її народженні.
В ході розгляду справи владним суб?єктом не подано доказів відповідності закону оскарженого рішення, а обсяг використаних доказів та обрані мотиви не дозволяють визнати юридично правильними та фактично обґрунтованими ті підстави, які покладені адміністративним органом в основу оскарженого рішення.
Таким чином, колегія суддів, вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність, з урахуванням інтересів дитини та встановлених фактичних обставин, у позивача права на призначення допомоги при народженні дитини.
Колегія суддів також зазначає, що в силу застосованої законодавцем конструкції практична реалізація права дитини на отримання грошової допомоги поставлена у залежність від волі та дій батьків дитини.
Відповідно до положень статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради Української РСР від 27.02.1991 №789-ХІІ держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують, щоб установи, служби і органи, відповідальні за піклування про дітей або їх захист, відповідали нормам, встановленим компетентними органами, зокрема, в галузі безпеки й охорони здоров`я та з точки зору численності і придатності їх персоналу, а також компетентного нагляду.
З огляду на вищенаведене, допомога при народженні дитини за своєю природою є допомогою самій дитині, а не її батькам. 
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 14.02.2018 у справі №591/610/16-а та від 02.10.2018 справі №495/3711/17.
Крім того, позивач та її дитина є громадянами України, тобто мають такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, оскільки законодавство України не допускає обмеження прав на соціальний захист, зокрема, права на отримання допомоги при народженні дитини, за ознакою місця проживання (перебування).
Частиною 1 ст. 1 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» встановлено, що суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов?язковість яких надана Верховною Радою України.
Статтею 46 Конституції України закріплено право громадян на соціальний захист.
Згідно статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
Враховуючи наведене, колегія суддів доходить висновку про обґрунтованість висновків суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують обставини, досліджені та перевірені судом та не впливають на висновки суду.
Ухвалюючи це судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення Серявін та інші проти України) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення – без змін.
Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об?єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається. 
Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення адміністрації Шевченківського району Харківської міської ради - залишити без задоволення.
Рішення  Харківського окружного адміністративного суду від 10.05.2024 по справі № 520/9498/24 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		Я.М. Макаренко 	
Судді	   	С.П. Жигилій    Л.В. Любчич