ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9734/24 Справа № 201/12867/23 	  	Суддя у 1-й інстанції - Антонюк О. А. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2024 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючої - Городничої В.С.,
суддів: Петешенкової М.Ю., Єлізаренко І.А.,
за участю секретаря судового засідання — Панасенко С.С.,  

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 — адвоката Курпіля Андрія Миколайовича на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 14 серпня 2024 року у цивільній справі за позовом  ОСОБА_2 до  ОСОБА_1 про розірвання шлюбу і поділ майна подружжя та за зустрічним позовом  ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 про визнання права власності, –

                                       В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2023 року  ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_1  про розірвання шлюбу і поділ майна подружжя (а.с. 1-6), в обґрунтування якого посилався на те, що 10.08.2018 року між ним та ОСОБА_3 укладено шлюб.
Від шлюбу мають малолітню дитину — ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Спільне життя з відповідачем не склалось. На теперішній час подружні відносини між ними фактично припинені, подальше сумісне життя і збереження сім`ї є неможливим.
За час сумісного проживання у зареєстрованому шлюбі, ними було придбано квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 45,06 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1567648512101). Вказана квартира є спільною сумісною власністю, а тому підлягає поділу між подружжям в рівних частинах.
На підставі вищевикладеного, позивач просив суд розірвати шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстрований 10.08.2018 року Чечелівським районним у м.Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Дніпропетровській області, актовий запис №902; визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 45,06 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1567648512101); в порядку поділу майна, що є об`єктом спільної сумісної власності, визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 45,06 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1567648512101).
У листопаді 2023 року  ОСОБА_1 звернулась до суду із зустрічним позовом до  ОСОБА_2  про визнання права власності (а.с. 27-28), в обґрунтування якого посилалась на те, що квартира АДРЕСА_2 не входить до складу майна, що набуте подружжям за час шлюбу.
ОСОБА_2 до шлюбу власних статків не мав та не працював.
Вона працювала на ТОВ “Плодово-овочевий комбінат №21” та отримувала заробітну плату, розмір якої не був достатнім для придбання квартири.
08.07.2018 року вона взяла особисто у своєї матері в борг 23 000 дол. США на придбання квартири, що підтверджується копією розписки. За вказані кошти й була придбана спірна квартира.
На підставі вищевикладеного, позивач просила суд визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру  АДРЕСА_2 . 
Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 14 серпня 2024 року позов ОСОБА_2 до  ОСОБА_1 про розірвання шлюбу і поділ майна подружжя, задоволено. 
Шлюб, укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 , 10 серпня 2018 року, зареєстрований Чечелівським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, про що зроблено запис за № 902 - розірвано.
Прізвище ОСОБА_1 , яке було змінено нею після реєстрації шлюбу з « ОСОБА_5 », залишити до шлюбне, а саме « ОСОБА_5 ».
Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_2 і ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_2 .
В порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на часину квартири АДРЕСА_2 . Решту частину цієї квартири АДРЕСА_2 залишити у власності ОСОБА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачений при подачі позову судовий збір в сумі 7 716 грн 10 коп.
В задоволенні зустрічного позову  ОСОБА_1 до  ОСОБА_2  про визнання права власності, відмовлено в повному обсязі (а.с. 135, 137-142).
Не погодившись частково із рішенням суду першої інстанції, представник  ОСОБА_1 — адвокат Курпіль А.М. подав апеляційну скаргу (а.с. 147-149), посилаючись на неповне з`ясування всіх обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, а також на порушення норм процесуального та невірне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати в частині поділу майна за первісним позовом з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні вказаних вимог та скасувати рішення в частині відмови у задоволенні вимог за зустрічним позовом та ухвалити нове рішення, яким задовольнити зустрічний позов в повному обсязі.
ОСОБА_2  скористався своїм правом та подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін (а.с. 184-187).
       Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
       Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін з наступних підстав.
       Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору.
Докази мають бути належними, допустимими, достовірними.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. ст. 76, 77, 78, 79 ЦПК України).
Згідно з вимогами ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Задовольняючи позов ОСОБА_2  суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обгрунтованості.
Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з їх недоведеності.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції враховуючи наступне.
Також, колегія суддів звертає увагу на те, що рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог про розірвання шлюбу не оскаржується, а тому в цій частині рішення суду не переглядається.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 10.08.2018 року уклали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_1 (а.с. 12).
Від шлюбу мають малолітню дитину — ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_2 (а.с. 13).
19 грудня 2018 року подружжям було придбано квартиру АДРЕСА_2 , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири серії ННМ 537218, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Румянцевою І.О. та зареєстрованому в реєстрі за №3532 (а.с. 33-34). 
Право власності на вищезазначену квартиру було зареєстровано за ОСОБА_1 , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №349543169 від 07 жовтня 2023 року, реєстровий номер об`єкта 1567648512101 (а.с. 14-15). 
Згідно розписки від 08.07.2018 року ОСОБА_6 отримала від ОСОБА_7 у позику грошові кошти в розмірі 23 000 дол. США на придбання квартири на строк 36 місяців з моменту отримання (а.с. 32).
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таку ж норму містить стаття 368 ЦК України.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Згідно зі статтею 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
Згідно з пунктами 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Отже, норми статей 57, 60 СК України встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.
Системний аналіз наведених норм матеріального права свідчить про існування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.
Водночас законодавство передбачає можливість спростування поширення правового режиму спільного сумісного майна одним із подружжя, що є процесуальним обов`язком особи, яка з нею не погоджується. Тягар доказування обставин для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17-ц.
Спірна квартира була придбана в період шлюбу сторін, що не заперечується сторонами у справі.
Згідно п. 8.5. Договору купівлі-продажу квартири від 19.12.2018 року, цей Договір укладається Покупцем ОСОБА_1 за згодою другого з подружжя — ОСОБА_2 , справжність підпису якого на заяві, що містить його згоду на купівлю квартири, засвідчена приватним нотаріусом ДМНО Румянцевою І.О. 19.12.2018 року, за реєстровим №3531.
Вказане спростовує доводи апеляційної скарги про те, що умови договору купівлі-продажу спірної квартири не передбачали жодних умов, що свідчили про придбання квартири саме для подружжя.
Доводи ОСОБА_1 про те, що спірна квартира придбана нею за грошові кошти, отримані в борг від її матері ОСОБА_7 відповідно до розписки від 08 липня 2018 року колегія суддів відхиляє, оскільки копія розписки від 08 липня 2018 року є неналежним доказом та не підтверджує купівлю ОСОБА_1 спірної квартири за її особисті кошти. ОСОБА_1 не надала суду доказів, які б доводили, що позичена сума коштів у розмірі 23 000,00 дол. США була витрачена саме на придбання спірної квартири. Крім того, слід зазначити про те, що вказані кошти були отримані ОСОБА_3 до реєстрації шлюбу. В розписці визначено строк повернення коштів 36 місяців з моменту їх отримання, тобто строк їх повернення настав 08.07.2021 року, однак, ОСОБА_1 не надано будь-яких доказів на підтвердження виконання вказаного зобов`язання частково або повністю. 
Оцінивши надані сторонами докази та встановивши, що відповідачем за первісним позовом не спростована презумпція спільності майна подружжя на спірну квартиру, оскільки нею не надано належних та достатніх доказів на підтвердження своїх позовних вимог, суд першої інстанцій дійшов обґрунтованого висновку, що спірна квартира є спільним майном подружжя та здійснив його поділ шляхом визнання за ними права власності по 1/2 частини квартири за кожним та відмовив у задоволенні зустрічного позову щодо визнання права особистої власності за ОСОБА_1 .
Згідно з усталеною судовою практикою застосування статті 71, статті 365 ЦК України суд визначає ідеальні частки подружжя в майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності, якщо один із подружжя не вчинив передбачених частиною п`ятою статті 71 СК України дій. При цьому визнання права на ідеальну частку у майні без його виділу в натурі є поділом майна подружжя у розумінні частини першої статті 71 СК України (постанова Верховного Суду від 04 жовтня 2023 року в справі №691/1240/18).
Отже, вирішуючи спір суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані та підтверджуються письмовими доказами.
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Доводи апеляційної скарги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо наявності підстав для задоволення первісного позову та відсутності підстав для задоволення зустрічного позову, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції. 
Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення – не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.
       Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, –

ПОСТАНОВИЛА:

       Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1  — адвоката Курпіля Андрія Миколайовича — залишити без задоволення.
       Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 14 серпня 2024 року в оскаржуваній частині — залишити без змін.

       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

       Головуючий:                                                          В.С. Городнича

       Судді:                                                                  М.Ю. Петешенкова

                                                                                І.А. Єлізаренко