Справа № 466/12947/23                        Головуючий у 1 інстанції: Луців-Шумська Н. Л. 
Провадження № 22-ц/811/2208/24                Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

26 грудня 2024 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
Головуючої судді Мікуш Ю.Р.,
Cуддів: Приколоти Т.І.,Савуляка Р.В.,
Cекретар Іванова О.О.
Без участі сторін,
розглянувши у м.Львові в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу № 466/12947/23 за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 -адвоката Підодвірного Тараса Івановича на заочне рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 01 травня 2024 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтранс Україна» до ОСОБА_1 ,- про стягнення заборгованості за кредитним договором
в с т а н о в и в:
05 грудня 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» звернулось в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовна заява мотивована тим, що 23 вересня 2022 року між ТзОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 було укладено електронний договір №5955348 про надання споживчого кредиту в розмірі 20 000,00 грн строком на 360 днів
Свої зобов`язання ТзОВ «Авентус Україна» перед ОСОБА_1 виконало, перерахувавши йому на картковий рахунок 20 000,00 грн.
ОСОБА_1 свої зобов`язання належним чином не виконав, у зв`язку з чим у нього утворилася заборгованість за тілом кредиту та нарахованими відсотками.
В укладеному між ТзОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 договорі передбачено відступлення права вимоги за договором або договори факторингу з будь-якою третьою особою без окремої згоди відповідача.
29 травня 2023 року між ТзОВ «Авентус Україна» та ТзОВ «ФК «Фінтраст Україна» було укладено договір факторингу №29-05/2023-Ф, згідно умов якого ТзОВ «Авентус Україна» відсутило фактору право грошової вимоги за кредитними договорами, серед яких до ОСОБА_1 на суму 20 000,00 грн. тіло кредиту та 59 700 грн нараховані проценти, а всього – 79 700 грн.
Просить стягнути з ОСОБА_1 на користь ТзОВ «ФК «Фінтраст Україна» суму заборгованості в розмірі 55820 грн, нараховані відсотки за 60 календарних днів – 23880 грн, сплачений судовий збір в розмірі 2147,20 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 10000 грн.
Заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Львова від 01 травня 2024 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтранс Україна» заборгованість за Договором №5955348 про надання споживчого кредиту від 23 вересня 2022 в розмірі 55 820,00 грн, 23 880,00 грн. нарахованих відсотків за 60 календарних днів, 5 000,00 грн витрат на правничу допомогу, а також 2147,20,00 грн судового збору.
       Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 - адвокат Підодвірний Т.І.
       Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду є незаконним. Суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про наявність у відповідача зобов`язань за кредитним договором №5955348 від 23 вересня 2022 року. Матеріали справи не містять жодних доказів в підтвердження факту укладення з відповідачем такого договору, укладення якого останній заперечує. З наданих позивачем доказів неможливо встановити, з ким саме було укладено кредитний договір №5955348 від 23 вересня 2022 року і хто фактично отримав кредит. Матеріали справи не містять належних доказів в підтвердження факту наявності у ОСОБА_1 заборгованості. Усталена судова практика дає підстави вважати про безпідставність позовних вимог у зв`язку з недоведеністю факту укладення договору, недоведеністю факту отримання кредиту та недоведеністю факту заборгованості.
       Операції, які здійснює банк, мають бути належним чином задокументовані. Наявна в матеріалах справи довідка ТОВ «Українські платіжні рішення» та розрахунок заборгованості не відповідають вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Звертає увагу на судову практику апеляційних судів щодо безпідставності позовних вимог ТОВ «Фінтраст Україна».
       Щодо стягнення заборгованості у сумі 62 612,77 грн, зазначає про наявність у договорі умов щодо строку кредитування, а саме – 30 днів.
       Щодо витрат позивача на правову допомогу, вважає, що справа є не складною, витрати, які просить представник позивача стягнути завищені.
Просить скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 01 травня 2024 року та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. Судові витрати просить покласти на позивача.
       11 вересня 2024 року від ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» надійшов відзив на апеляційну скаргу. Відзив мотивовано тим, що оскаржуване рішення суду є законним.
       Електронний кредитний договір з відповідачем було укладено з дотримання Закону України «Про електронну комерцію».
       На підтвердження факту укладення кредитного договору, позивачем було надано електронний доказ в паперовій формі, який було підписано шляхом зазначення одноразового ідентифікатора «С883599», який відповідно до вимог чинного законодавства був власноручно введений відповідачем для електронного підпису у відповідності до вимог ч.6, 8, ст.11, ст.12 Закону України «Про електронну комерцію».
       ТОВ «Авентус Україна» не є банківською установою, у зв`язку з чим позбавлене можливості відкривати будь-які рахунки для клієнтів, а також формувати платіжні доручення і робити виписки за такими рахунками. 
       Орієнтований розрахунок витрат на правову допомогу у зв`язку з розглядом справи в Львівському апеляційному суді становить 8000 грн, які просить стягнути з відповідача ОСОБА_1 .
Просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
       Відповідно до ч.1ст.369 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту ЦПК) апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
       За змістом ч.2 ст. 247 ЦПК у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
       Згідно з ч.1 ст. 367 ЦПК суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд виходив з тих підстав, що відповідач у зв`язку з неналежним виконанням умов кредитного договору №5955345 про надання споживчого кредиту від 23 вересня 2022 року допустив заборгованість в розмірі 55820 грн та 23880 грн за відсотками за 60 календарних днів.
       Колегія суддів з таким висновком частково не погоджується з наступних причин.
       Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України.
Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.        Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.        Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
       Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
       Частиною 3 ст. 215 ЦК України передбачено, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
       У статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
       Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
       Частиною 5 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.
       Положеннями ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
       Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
       Абзац 2 ч.2 ст.639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.
       Стаття 652 ЦК України дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
       З огляду на зазначені норми права, Верховний Суд у своїх постановах дійшов висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України).
       Такі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19, від 16 грудня 2020 року у справі № 561/77/19.
       Важливо, щоб електронний договір включав всі істотні умови для відповідного виду договору, інакше він може бути визнаний неукладеним або недійсним, у зв`язку з недодержанням письмової форми в силу прямої вказівки закону.
       Згідно ч.1 ст.638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
       Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі.
       Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом.
       Відповідно до ч.1 ст.12 Закону України "Про електронну комерцію" моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
       Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.
       Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.
       При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.
       Частиною першої статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
       Матеріалами справи та судом встановлено, що 23 вересня 2022 року між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 укладено Договір №5955348 про надання споживчого кредиту на суму 20 000,00 грн. строком 360 днів, шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку відповідача № НОМЕР_1 , зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,99% від суми кредиту за кожен день користування.
       Зазначений кредитний договір було укладено відповідно до Правил надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту ТОВ «Авентус Україна», затверджених наказом №205-ОД від 10 лютого 2022 року та розміщених на їх сайті: https://creditplus.ua/ru/documents.
       Підписання договору було здійснено одноразовим ідентифікатором «С883599», який був відправлений 23 вересня 2022 року позичальнику на його номер мобільного телефону і який був введений/відправлений позичальником 23 вересня 2022 року об 02:31:28 год, що є підписанням договору електронним підписом одноразовим ідентифікатором, у відповідності до вимог ч.ч. 6 та 8 ст.ст.11, 12 Закону України «Про електронну комерцію».
       Окрім цього, комунікація з ОСОБА_1 здійснювалася шляхом надсилання йому листів на електронну адресу вказану ним в договорі – ІНФОРМАЦІЯ_1 . Згадана електронна адреса ОСОБА_1 , а також один із номерів мобільного телефону вказаного в договорі ( НОМЕР_2 ) зазначені в поданій ним апеляційній скарзі як такі, що належить йому.
       Згідно з повідомлення ТОВ «УПР» від 08.12.2022 Вих №1098 повідомлено, що ТОВ «Універсальні платіжні рішення», надає послуги з переказу коштів в національній валюті без відкриття рахунків. Між ТОВ «УПР» та ТОВ «Авентус Україна» укладено договір на переказ коштів. Інформує, що операції, які перелічені в додатку 1 є успішні, по всіх операціях, кошти були успішно відправлено за призначенням. Згідно додатку 1, 23.09.2022 року об 02:32:04 год здійснено переказ коштів згідно коду 168274114 на суму 20000 грн.
       В подальшому ТОВ «Авентус Україна» за Договором факторингу №29-05/2023-Ф від 29.05.2023р. передало ТОВ «Фінансова Компанія «Фінтранс Україна», як новому кредитору, право грошової вимоги до боржника ОСОБА_1 за Договором №5955348 про надання споживчого кредиту від 23.09.2022р., у зв`язку з чим позивачем на адресу відповідача було направлено повідомлення про порядок погашення заборгованості по кредитному договору та включення його персональних даних до бази персональних даних разом з вимогою про погашення загальної суми боргу. Проте ОСОБА_1 не здійснив жодного платежу ні на рахунки ТОВ «Авентус Україна», ні ТОВ «ФК «Фінтраст Україна». Таким чином, ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» вважає, що набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 55 820,00 грн. Цю суму позивач просить стягнути з відповідача у судовому порядку, а також 23880 грн. відсотків за 60 календарних днів.
На запит суду щодо належності платіжної картки № НОМЕР_1 ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ), а також підтвердження факту зарахування коштів 23.09.2022 року на дану платіжну картку банком-емітентом, якої є АТ «Таскомбанк», у сумі 20000 грн від ТОВ «Авентус Україна», АТ «Таскомбанк» повідомив:
« ОСОБА_1 оформлено віртуальну банківську платіжну картку № НОМЕР_1 , яка існує тільки в цифровій формі, без фізичного носія;
на рахунок ОСОБА_1 № НОМЕР_4 у гривнях, операцію по якому можна здійснити за допомогою згаданої банківської платіжної картки 23.09.2022 об 02:32:04 були зараховані кошти – 20000 грн еквайер транзакції ПАТ «Банк Восток».
Зазначено, що АТ «Таскомбанк» не володіє інформацією щодо відправника платежів.
Враховуючи розмір кредиту, час та дату укладення договору №5955348 про надання споживчого кредиту – 23.09.2022, 02:31:28, час та дату скерування коштів (20000 грн) на виконання умов договору – 23.09.2022, 02:32:04, а також час та дату зарахування коштів (20000 грн) на рахунок ОСОБА_1 - 23.09.2022, 02:32:04, колегія суддів вважає, що матеріали справи містять достатньо доказів, з яких вбачається, що між сторонами був укладений кредитний договір в електронній формі, умови якого позивачем були виконані, однак відповідач у передбачений договором строк кредит не повернув.
Аналогічні висновки щодо правомірності укладання сторонами кредитного договору в електронній формі та його відповідність вимогам закону, в тому числі Закону України «Про електронну комерцію», викладені у постановах Верховного Суду від 16 грудня 2020 року у справі № 561/77/19, від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19 та від 10 червня 2021 року у справі № 234/7159/20.
Тому доводи представника відповідача про те, що доказів укладення договору, який за формою відповідає вимогам цивільного законодавства, позивачем не надано, а наявна у матеріалах справи копія договору не може вважатись електронним документом, а також те, що ОСОБА_1 не укладав спірний договір та не отримував кредитних коштів, є необґрунтованими та такими, що суперечать наявним у справі доказам.
       Вівдповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Щодо розміру заборгованості за кредитним договором, суд звертає увагу на наступне.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).
При цьому, в законодавстві визначаються різні поняття: як "строк договору", так і "строк (термін) виконання зобов`язання" (статті 530, 631 ЦК України).
У справі, яка переглядається, сторони домовились, що строк дії договору становить 360 днів.
Згідно зі статтею 1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" платіжною карткою є електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду карти, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором.
Позивачем наданий поденний розрахунок заборгованості (карта обліку договору), який узгоджується з умовами договору споживчого кредиту і є достатнім та допустимим доказом розміру заборгованості відповідача за цим договором.
Так, умовами договору споживчого кредиту передбачено періодичність платежів зі сплати процентів – кожні 30 днів.
Звертаючись до суду з даним позовом позивач просив стягнути основний борг (тіло кредиту), який визначив в сумі 55 820,00 грн. та нараховані відсотки за 60 днів.
       Однак, згідно Паспорта споживчого кредиту (а.с.28-31), відповідно до Договору № 5955348 про надання споживчого кредиту від 23.09.2022 сума кредиту (загальний розмір) складає 20 000,00 грн.(а.с.32-42).
       Враховуючи визначену сторонами суму кредиту в розмірі 20 000,00 грн., неналежне виконання умов договору, розмір заборгованості ОСОБА_1 перед позивачем складає: 20000 грн - основний борг та 23880,00 грн - заборгованість за процентами за 60 днів за вимогами позовної заяви.
Шевченківський районний суд міста Львова, ухвалюючи оскаржуване рішення дійшов помилкового висновку, що розмір основного боргу ОСОБА_1 перед позивачем становить 55820 грн., не з`ясувавши складових цієї заборгованості у зв`язку з чим рішення суду в цій частині потрібно змінити, вказавши правильний розмір основного боргу за договором №5955348 про надання споживчого кредиту від 23.09.2022 – 20000,00 грн. та розмір відсотків за 60 днів - 23880,00 грн., а всього 43880,00 грн. 
З врахуванням того, що змінено рішення в частині розміру заборгованості, підлягає зміні розподіл судових витрат по оплаті судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог. 
Щодо визначених судом витрат на правову допомогу, колегія суддів, враховуючи складність вказаної справи, ціну позову, фактичний обсяг наданих послуг, тривалість розгляду справи судом, оцінивши подані докази на підтвердження понесених витрат в суді першої інстанції, вважає визначений судом першої інстанції розмір витрат на правничу допомогу – 5000 грн для стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Фінтранст Україна» таким, що відповідає критеріям розумності і справедливості.
       Щодо стягнення в користь позивача 8 000,00 грн. витрат на правову допомогу в суді апеляційної інстанції, які заявлені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів відмовляє, оскільки відзив на апеляційну скаргу фактично є аналогічним до позовної заяви, не містить спростувань доводів апеляційної скарги. Справа розглянута у порядку письмового провадження, а тому зазначена сума не відповідає критерію розумності і співмірності. 
       Відповідно до ч.1п.3ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є п.1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.
       Відповідно до статті 141 ЦПК України, суд проводить розподіл судових витрат.
        Враховуючи те, що рішення суду першої інстанції змінене в частині стягнення заборгованості по кредиту, стягненнюз позивача в користь відповідача підлягає сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги пропорційно розміру задоволених вимог, що становить 2012,53 грн.
Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення ( ч.5 ст.268 ЦПК України).
Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.1,2; 375; 376 ч.1 п.1; 383-384, 391 ЦПК України, -суд апеляційної інстанції
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Підодвірного Тараса Івановича – задовольнити частково.
       Заочне рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 01 травня 2024 року змінити.
       Викласти абзац другий резолютивної частини заочного рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 01 травня 2024 року в наступній редакції:
       «Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтранст Україна» (код ЄДРПОУ 44559822, 03150, м.Київ, вул.Загородня, буд.15, офіс 118/2) заборгованість за Договором №5955348 про надання споживчого кредиту від 23.09.2022 в розмірі 20 000,00 грн. (двадцять тисяч, 00 грн.), 23880,00 (двадцять три тисячі вісімсот вісімдесят грн..00 коп.) нарахованих відсотків за 60 календарних днів, 5 000,00 грн. (п`ять тисяч гривень) витрат на правничу допомогу, а також 1180,01 грн. (одну тисячу сто вісімдесят грн.. 01 коп.) судового збору сплаченого за подання позовної заяви.
       Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтранст Україна» на користь ОСОБА_1 2012,53 грн. (дві тисячі двісті дванадцять грн.. 53 коп.)сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.
       У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.
       Повний текст постанови складено 26 грудня 2024 року.

Головуюча суддя Ю.Р.Мікуш

Судді: Т.І.Приколота

Р.В.Савуляк