ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 лютого 2025 року
м. Київ
справа № 640/5458/17
провадження № 51-1762км24
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі: 
головуючого                                       ОСОБА_1 ,
суддів                                                   ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання      ОСОБА_4 , 
прокурора                                           ОСОБА_5 ,                                 
особи звільненої від покарання    ОСОБА_6 ,
захисника                                           ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги   ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_8 на вирок Київського районного суду м. Харкова          від 14 липня 2020 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від  08 лютого 2024 року у кримінальному провадженні № 12017220000000028 за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця м. Харкова
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК).  
 
Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами обставини
За вироком Київського районного суд м. Харкова від 14 липня 2020 року              ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК та призначено покарання у виді 2 років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
На підставі ст. 49 КК  звільнено ОСОБА_6 від призначеного покарання у зв`язку з закінченням строку давності притягнення до кримінальної відповідальності.
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь потерпілої ОСОБА_9 на відшкодування завданої моральної шкоди 10 000 грн.
Суд першої інстанції встановив, що 28 грудня 2016 року близько 23:00                        ОСОБА_6 керуючи автомобілем «Тойота-Камрі» д.н.з. НОМЕР_1  та рухаючись по вул. Пушкінській у м. Харкові зі швидкістю 10 км/год, біля           буд. № 74 при здійсненні повороту ліворуч не впевнився в безпеці свого  маневру та грубо порушив вимоги п. 10.1. Правил дорожнього руху України (далі - Правила, ПДР), згідно яких «Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасника руху», унаслідок чого допустив зіткнення із автомобілем «Форд» д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_10 , який рухався в попутному напрямку позаду нього.
В результаті дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля «Форд» ОСОБА_9 отримала тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості за ознакою тривалості розладу здоров`я.
При перегляді вироку Полтавський апеляційний суд ухвалою від 08 лютого            2024 року залишив це рішення без змін.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У поданій касаційній скарзі   ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у цьому суді через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
На обґрунтування своїх вимог зазначає, що при перегляді вироку апеляційний суд вийшов за межі судового розгляду щодо встановлення механізму та часу скоєння ДТП і неправильно оцінив докази у справі, що вказують на відсутність його вини у вчиненому.
Вказує, що в своєму рішенні апеляційний суд не дав належної оцінки висновку експерта наданого стороною захисту. 
Вважає, що апеляційний суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання сторони захисту про повторне дослідження доказів у справі. 
Захисник ОСОБА_11 в касаційній скарзі просить скасувати вказані вирок та ухвалу через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і закрити кримінальне провадження в зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення.
На обґрунтування своїх вимог зазначає, що в оскаржуваних рішеннях суди першої та апеляційної інстанцій не дали належної оцінки доводам сторони захисту про недопустимість висновку судової медичної експертизи у справі щодо тяжкості тілесних ушкоджень заподіяних потерпілій ОСОБА_9 внаслідок ДТП, через невідкриття медичних документів стороні захисту.
З урахуванням цих обставин ОСОБА_6 та його захисник вважають, що оскаржувані судові рішення не відповідають вимогам статей 370, 374, 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).
Позиція учасників в суді касаційної інстанції 
У судовому засіданні ОСОБА_6 та його захисник підтримали вимоги касаційних скарг.
Прокурор заперечила проти задоволення касаційних скарг і просила залишити оскаржувані вирок та ухвалу без зміни.
Мотиви Суду
Колегія суддів (далі - Суд), заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, наведені у касаційній скарзі, дійшла висновку про таке.
Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
У поданих касаційних скаргах сторона захисту, серед іншого, посилається на неповноту судового розгляду та не погоджується з зазначеними у вироку фактичними обставинами кримінального провадження, тоді як їх перевірку в силу ст. 433 КПК до повноважень суду касаційної інстанції законом не віднесено.
Під час перевірки матеріалів кримінального провадження колегією суддів встановлено, що висновок суду першої інстанції у вироку про доведеність винуватості ОСОБА_6 в порушенні правил безпеки дорожнього руху, що спричинило потерпілій тілесних ушкоджень середньої тяжкості ґрунтується на належних і допустимих доказах досліджених у судовому засіданні.
Зокрема, районний суд дійшов такого висновку на підставі: показань самого ОСОБА_6 , а також потерпілої ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_12 ,             ОСОБА_13 , ОСОБА_10 , ОСОБА_14 , експертів ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , даних зазначених у протоколі огляду дорожньо-транспортної пригоди від 29 грудня 2016 року, висновках експертиз: судової автотоварознавчої, судової транспортно-трасологічної, судово-медичної, судової автотехнічної, судової комісійної автотехнічної та інших доказів.
Суд першої інстанції повністю дослідив надані сторонами докази у справі, детально виклав їх зміст у вироку та дав їм належну правову оцінку. Зазначені докази узгоджуються між собою і не викликають сумнівів у їх достовірності та допустимості, а тому з посиланням на ці докази суд правильно обґрунтував своє рішення та вірно кваліфікував дії засудженого за  ч. 1 ст. 286 КК. 
Наведені в касаційних скаргах сторони захисту доводи є аналогічними тим, що були викладені ОСОБА_6 в апеляційній скарзі і ретельно перевірені судом апеляційної інстанції.
Під час перевірки цих доводів апеляційний суд, врахувавши встановлені судом першої інстанції фактичні обставини кримінального провадження і докази, досліджені й перевірені цим судом з точки зору їх належності, допустимості та достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, дійшов умотивованого висновку про безпідставність апеляційної скарги, доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення та правильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність.
У касаційній скарзі ОСОБА_6 вказує, що апеляційний суд вийшов за межі обвинувачення.
Як убачається зі змісту ухвали апеляційного суду, спростовуючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_6 про вихід місцевого суду за межі висунутого йому обвинувачення в частині механізму та часу ДТП, апеляційний суд у своєму рішенні зазначив, що суд першої інстанції у вироку визнав доведеними саме ті обставини і в тому обсязі, які йому були інкриміновані органом досудового розслідування відповідно до обвинувального акта. Той факт, що в обвинувальному акті зазначено приблизний час учинення злочину - о 23:20, а у вироку - о 23:00, то ці незначні розбіжності у часі події, який з урахуванням обставин справи є приблизним (орієнтовним) з похибкою у кілька хвилин, не є таким істотним порушенням вимог КПК, яке би ставило під сумнів наявність самого факту події та свідчило про порушення судом першої інстанції положень  ст.337 КПК щодо меж судового розгляду.
Оскільки апеляційний суд залишив вирок місцевого суду без змін, Суд не вбачає підстав стверджувати про його вихід за межі апеляційного розгляду.
Також апеляційний суд дав належну оцінку доводам апеляційної скарги              ОСОБА_6 щодо правильності встановлення судом механізму ДТП, яке, на думку сторони захисту, сталося з вини водія автомобіля «Форд» ОСОБА_10 .
З цього приводу апеляційний суд у своєму рішенні зазначив, що у вказаній дорожній ситуації при здійсненні  повороту ліворуч ОСОБА_6 повинен був керуватися та діяти відповідно до вимог п. 10.1 ПДР, а саме перед виконанням маневру повороту ліворуч (перед зміною напрямку руху) з виїздом на зустрічну смугу руху переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, проте не дотримався цих вимог Правил. Саме недотримання ним цих вимог і перебуває у причинно-наслідковому зв`язку з подією ДТП та її наслідками. Обставин, які би об`єктивно перешкодили йому виконати ці вимоги судом не встановлено. 
Обґрунтовуючи свій висновок про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні вказаного злочину суд першої інстанції у вироку вказав, що ділянка проїзної частини дороги на вул. Пушкінській, 74 у м. Харкові, де відбулося ДТП, має асфальтобетонне покриття, обладнана освітленням, є прямолінійною протягом тривалої відстані, її загальна видимість та видимість елементів проїзної частини з робочого місця водія становить 150 м. Отже ОСОБА_6 , керуючи автомобілем «Тойота-Камрі» під час руху мав можливість і був зобов`язаний своєчасно виявити автомобіль «Форд», який у момент початку виконання маневру             ОСОБА_6 вже перебував у повноцінній стадії обгону його автомобіля, що не було заборонено у вказаній дорожній ситуації, та рухався паралельно з його автомобілем і фактично порівнявся з ним. Факт того, що ОСОБА_6 керував справним транспортним засобом, а отже мав змогу постійно контролювати швидкісний режим і напрямок руху свого автомобіля встановлено висновком судової комісійної автотехнічної експертизи № 16150/18-52/23577/19-52, що  спростовує його версію про те, що він узагалі не бачив автомобіля «Форд» і в момент обгону його автомобіля перебував у стані виконання маневру, та навпаки вказує на невиконання ним у вказаній дорожній ситуації вимог                       п. 10.1 ПДР.
Доводи ОСОБА_6 в касаційній скарзі про те, що суди першої та апеляційної інстанцій не взяли до уваги висновок експерта №2850 від 24 липня 2017 року наданий в суді стороною захисту, не є прийнятними. 
При оцінці доказів суд першої інстанції критично оцінив висновок експерта ОСОБА_16 №2850 від 24 липня 2017 року зроблений на запит                        ОСОБА_6 та висновок судової комісійної автотехнічної експертизи №16150/18-52/23577/19-52 від 21 грудня 2019 року в частині, що ґрунтується на вихідних даних на які вказував ОСОБА_6 , оскільки такі дані викладені з порушенням порядку дослiдження доказiв у судi, а саме без дотримання порядку допиту обвинуваченого, без надання ним показань безпосередньо в судовому засіданні, тобто з порушенням порядку встановленого кримінальним процесуальним законом, оскільки ОСОБА_6 безпосередньо надав свої показання в суді при його допиті 09 липня 2020 року і в своїх показаннях наполягав на тому, що перед початком виконання маневру повороту він взагалі не бачив автомобіль «Форд». У той же час, у наданих ним для проведення з власної ініціативи експертного дослідження №2850 від 24 липня 2017 року вихідних даних він у своїх письмових поясненнях вказав, що з ним здійснив зіткнення автомобіль «Форд», який попутно рухався з ним до виконання його маневру вліво, та не дотримався попутної дистанції і не здійснив маневр об`їзду його автомобіля справа. При цьому суд вказав, що вказаний висновок експерта зроблений на запит ОСОБА_6 з урахуванням наведених ним вихідних даних, без додержання приписів ст. 332 КПК.
Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_6 про недопустимість висновку судової медичної експертизи з приводу тілесних ушкоджень заподіяних  потерпілій ОСОБА_9 внаслідок ДТП апеляційний суд в ухвалі зазначив,  що 14 березня 2017 року ОСОБА_6 та його захисник ознайомилися з матеріалами досудового розслідування в повному обсязі, про що вони підтвердили своїми підписами, і будь-яких клопотань про надання додаткових даних для ознайомлення, в тому числі і з медичною документацією потерпілої, не заявляли, при тому, що відомості про названу документацію були зазначені в постанові про призначення судової медичної експертизи від 13 січня 2017 року та в самому висновку експерта №91-А/17 від 19 січня 2017 року. Серед процесуальних документів зазначених у реєстрі матеріалів досудового розслідування, які надавались стороні захисту для ознайомлення в порядку          ст. 290 КПК, у тому числі були вказаний висновок експерта та довідка (консультативний висновок) з лікарні. Під час допиту потерпілої                     ОСОБА_9 в суді першої інстанції сторона захисту не скористалася своїм правом і не ставила перед судом питання про надання нею рентгенівського знімку для дослідження в суді, що вказує на відсутність у неї сумнівів у допустимості цього доказу.  
Такий висновок апеляційного суду узгоджується з позицією Верховного Суду викладеною в постанові від 27 січня 2020 року у справі №754/14281/17.
Крім того, в судовому засіданні 28 лютого 2018 року судово-медичний експерт ОСОБА_18 надала пояснення з приводу наданого нею висновку та пояснила, що вказана експертиза була проведена нею на підставі медичних документів наданих слідчим. При проведенні експертизи огляд потерпілої нею  не проводився через значний сплив часу після ДТП. 
Доводи касаційної скарги засудженого про те, що при перегляді вироку суд апеляційної інстанції безпідставно відмовив йому в задоволенні клопотання про повторне дослідження доказів у справі не ґрунтуються на вимогах закону.
За правилами ч. 3 ст. 404 КПК під час апеляційного перегляду рішення в суду апеляційної інстанції не виникає обов`язку досліджувати всю сукупність доказів у справі з дотриманням засади безпосередності, якщо він по-новому (інакше) не тлумачить доказів оцінених судом першої інстанції. 
Згідно з вимогами ч. 2 ст. 23 КПК не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах чи документах, які не були предметом безпосереднього дослідження в суді. Але у разі, коли місцевий суд дослідив усі можливі докази з дотриманням засади безпосередності, а суд апеляційної інстанції погодився з ними, то він не зобов`язаний знову досліджувати їх. 
У судовому засіданні при перегляді вироку сторона захисту, як і в своїй касаційній скарзі, не довела, що зібрані в справі докази були досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, чи не дослідив докази, про дослідження яких заявляли в суді учасники судового провадження, або про наявність таких доказів стороні обвинувачення стало відомо після ухвалення вироку, а тому апеляційний суд з урахуванням вимог ч. 3 ст. 404 КПК обґрунтовано відмовив у задоволенні цього клопотання.
При цьому апеляційний суд погодився з висновком місцевого суду щодо допустимості, належності й достатності доказів у провадженні, які були предметом уважного вивчення цього суду, у зв`язку з чим не вбачав потреби у їх повторному дослідженні.
Судовий та  апеляційний розгляд у кримінальному провадженні був проведений з додержанням вимог статей 342 - 368 та 404, 405 КПК. 
Наведені у касаційних скаргах сторони захисту доводи не спростовують правильність висновків викладених в оскаржуваних судових рішеннях і не ставлять під сумнів законність цих рішень.
Вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду є належним чином умотивованими та обґрунтованими і за змістом відповідають вимогам статей 370, 374, 419 КПК, у них наведені відповідні мотиви та положення закону, якими керувалися ці суди при ухваленні своїх рішень.
Під час їх перевірки судом касаційної інстанції не встановлено таких істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи закону України про кримінальну відповідальність, які би тягнули за собою їх зміну чи скасування, а тому підстав для задоволення касаційних скарг колегія суддів не вбачає.
На підставі викладеного, керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Залишити без задоволення касаційні скарги засудженого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_8 , а вирок Київського районного суду м. Харкова               від 14 липня 2020 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 08 лютого 2024 року відносно ОСОБА_6 без зміни.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає. 
Судді:
 
___________________                              ________________                           ________________  
ОСОБА_1                           ОСОБА_2                         ОСОБА_3