ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2025 року	Львів	Справа № 140/4648/24 пров. № А/857/17665/24	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого-судді -                                            Мікули О. І.,
суддів          -                                                    Курильця А. Р., Пліша М. А.,  

розглянувши в порядку письмового провадження у м.Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 26 червня 2024 року у справі №140/4648/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії,

суддя в 1-й інстанції – Лозовський О. А.,
дата ухвалення рішення – 26 червня 2024 року, 
місце ухвалення рішення – м. Луцьк,
дата складання повного тексту рішення – не зазначено,

                                                       в с т а н о в и в:

Позивач – ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до відповідача - Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, в якому просила визнати протиправним та скасувати рішення відповідача про відмову в призначенні пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та зобов`язати призначити пенсію зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з моменту звернення.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 26 червня 2024 року позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області №110130015054 від 29 лютого 2024 року про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області призначити ОСОБА_1 пенсію зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з 22 лютого 2024 року.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права та підлягає скасуванню. В обґрунтування вимог апеляційної скарги покликається на те, що період роботи з 19 березня 1986 року по 08 грудня 1986 року відповідно трудової книжки НОМЕР_1 від 19 березня 1986 року не зараховано до страхового стажу позивача, оскільки відсутній підпис посадової особи. До страхового стажу не зараховано періоди роботи з 27 липня 2000 року по 31 липня 2000 року, з 12 серпня 2000 року по 31 серпня 2000 року, з 27 вересня 2000 року по 30 вересня 2000 року, з 27 жовтня 2000 року по 31 жовтня 2000 року, з 13 січня 2001 року по 31 січня 2001 року, з 21 лютого 2001 року по 28 лютого 2001 року, з 26 березня 2001 року по 31 березня 2001 року, з 25 квітня 2001 року по 30 квітня 2001 року, з 26 травня 2001 року по 31 травня 2001 року, з 27 червня 2001 року по 30 червня 2001 року, з 27 липня 2001 року по 31 серпня 2001 року, з 26 вересня 2001 року по 30 вересня 2001 року, з 28 жовтня 2001 року по 31 жовтня 2001 року, з 23 листопада 2001 року по 31 грудня 2001 року, з 01 грудня 2002 року по 31 січня 2003 року, відповідно трудової книжки НОМЕР_1 від 19 березня 1986 року, оскільки в Реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування відсутні відомості про сплату страхових внесків. Вказує, що згідно з довідкою Кутинської сільської ради № 1631 від 22 жовтня 2003 року неможливо підтвердити проживання позивача з 26 квітня 1986 року по 07 червня 1990 року в селі Заозір`я, яке відноситься до зони гарантованого добровільного відселення, оскільки відсутні підстави видачі довідки. Враховуючи вищезазначене дана особа станом на 01 січня 1993 року прожила в зоні гарантованого добровільного відселення 0 років 0 місяців 0 днів, що не дає права на пенсію, оскільки згідно з Законом України ,,Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” позивач повинна станом на 01 січня 1993 року проживати на вище зазначеній території 3 роки. Таким чином, право на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” відсутнє. З врахуванням наведеного просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Відзив на апеляційну скаргу позивачем поданий не був. Відповідно до ч.4 ст.304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Справа розглянута судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження.
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без виклику учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. 
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно з посвідченням серії НОМЕР_2 , виданим 28 лютого 1994 року Кіровоградською обласною державною адміністрацією, є потерпілою від Чорнобильської катастрофи, 3 категорії.
22 лютого 2024 року позивач звернулася до ГУ ПФУ у Кіровоградській області із заявою про призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Рішенням ГУ ПФУ в Житомирській області від 29 лютого 2024 року №032950009565 «Про відмову в призначенні пенсії» ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії з підстав не підтвердження постійного проживання або роботи в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01 січня 1993 року – 3 роки.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що на час звернення до територіального органу Пенсійного фонду України позивач набула право на призначення пільгової пенсії за віком відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», внаслідок постійного проживання в зоні гарантованого добровільного відселення не менше 3 років станом на 1 січня 1993 року, подані позивачем документи не викликають сумнівів щодо її проживання в зоні гарантованого добровільного відселення, інших підстав неможливості призначення ОСОБА_1 пенсії відповідачем не наведено, а тому рішення ГУ ПФУ в Житомирській області №110130015054 від 29 лютого 2024 року про відмову в призначенні позивачу пенсії за віком на пільгових умовах із зменшенням пенсійного віку є необґрунтованим, відтак з метою захисту прав позивача необхідно визнати протиправним та скасувати вищевказане рішення та зобов`язати відповідача призначити ОСОБА_1 пенсію зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з 22 лютого 2024 року.
Такий висновок суду першої інстанції, на думку колегії суддів, відповідає нормам матеріального права та фактичним обставинам справи і є правильним, законним та обґрунтованим, виходячи з наступного.
Ч.2 ст.19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Згідно зі ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до ст.15 Закону України “Про пенсійне забезпечення” умови, норми та порядок пенсійного забезпечення громадян, які постраждали від Чорнобильської катастрофи, визначаються Законом України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” або надається їм право на одержання пенсій на підставах, передбачених Законом України “Про пенсійне забезпечення”.
За змістом ст.49 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” (далі – Закон №796-ХІІ) пенсії особам, віднесеним до категорії 1, 2, 3, 4 встановлюються у вигляді а) державні пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.
Умови призначення пенсії за віком встановлено статтею 26 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”.
Зокрема, особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років; з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років; з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року – не менше 28 років; з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років; з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років; з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року; з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років; з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - не менше 33 років; з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - не менше 34 років; починаючи з 1 січня 2028 року - не менше 35 років.
За змістом ст.9 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” №796-ХІІ особами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, інших ядерних аварій та випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї, є:
1) учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС - громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії та її наслідків;
2) потерпілі від Чорнобильської катастрофи - громадяни, включаючи дітей, які зазнали впливу радіоактивного опромінення внаслідок Чорнобильської катастрофи;
3) громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації інших ядерних аварій та їх наслідків, у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт;
4) громадяни, які постраждали від радіоактивного опромінення внаслідок будь-якої аварії, порушення правил експлуатації обладнання з радіоактивною речовиною, порушення правил зберігання і захоронення радіоактивних речовин, що сталося не з вини потерпілих.
Ст.55 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” передбачає, що особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу
Зокрема, потерпілим від Чорнобильської катастрофи особам, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років, зменшення віку становить 3 роки (початкова величина) та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років (абзац п`ятий пункту 2 частини першої статті 55 Закону №796-ХІІ).
Відповідно до ч.3 ст.55 Закону №796-XII призначення та виплата пенсій названим категоріям провадиться відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" і цього Закону.
Пенсійний вік за бажанням особи може бути знижено тільки за однією підставою, передбаченою цією статтею, якщо не обумовлено інше. При цьому відповідне зниження пенсійного віку, передбачене цією статтею, застосовується також до завершення періоду збільшення віку виходу на пенсію до 1 січня 2022 року (ч.2 ст.55 Закону №796-XII).
З системного аналізу наведених вище правових норм вбачається, що особа, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи та яка проживала або працювала на території зони гарантованого добровільного відселення з моменту аварії на ЧАЕС до 01 січня 1993 року протягом не менше 3 років, має право на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку. При цьому постійне проживання такої особи або постійна праця у зазначеній зоні з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період, дає особі право на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку на 3 роки (початкова величина), а також додатково 1 рік за кожні 2 повні роки (з 26 квітня 1986 року по 01 січня 1993 року) проживання або роботи на такій території, але не більше 6 років.
Призначення та виплата пенсій названим категоріям провадиться відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” і цього Закону.
Згідно з п.2.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України №22-1 від 25 листопада 2005 року, в редакції чинній на час звернення позивача за призначенням пенсії, до заяви про призначення пенсії за віком додаються, зокрема, документи, які засвідчують особливий статус особи посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та довідка про період (періоди) участі в ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС за формою, затвердженою постановою Державного Комітету СРСР по праці та соціальних питаннях №122 від 09 березня 1988 року, або довідка військової частини, у складі якої особа брала участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, або довідка архівної установи, або інші первинні документи, в яких зазначено період роботи, населений пункт чи об`єкт, де особою виконувались роботи з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи та довідка про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видана органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями) (при призначенні пенсії за віком із застосуванням норм статті 55 Закону №796-XI).
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є особою, яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи (категорія 3) та має право на пільги і компенсації, встановлені Законом №796-ХІІ, що підтверджується посвідченням потерпілого від Чорнобильської катастрофи (категорія 3) серії НОМЕР_2 від 28 лютого 1994 року Кіровоградською обласною державною адміністрацією.
Колегія суддів звертає увагу на постанову Верховного Суду від 18 вересня 2024 року у справі №240/6201/23, де суд дійшов висновку, що наявність у позивача посвідчення громадянина, який потерпів від Чорнобильської катастрофи підтверджує факт проживання або роботи станом на 01 січня 1993 року у зоні гарантованого добровільного відселення не менше трьох років, оскільки наведена обставина є умовою для видачі такого посвідчення відповідно до пункту 10 Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 серпня 1992 №501 (в редакції чинній на момент видачі позивачу посвідчення).
Таким чином, колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції про те, що видача позивачу посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (категорія 3) підтверджує той факт, що ОСОБА_1 з моменту аварії на ЧАЕС та станом на 01 січня 1993 року постійно проживала або постійно працювала чи постійно навчалася у зоні гарантованого добровільного відселення не менше 3 років, що дає їй право користування пільгами, встановленими Законом №796-XII, в тому числі і на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку.
При цьому, суд першої інстанції правильно звернув увагу на те, що пенсійний вік позивача може бути знижено лише за однією підставою: або постійного проживання у зоні гарантованого добровільного відселення або постійної роботи у зоні гарантованого добровільного відселення. 
Матеріалами справи стверджується, що підставою для відмови у призначенні пенсії позивача слугувало те, що позивач станом на 01 січня 1993 року проживала у зоні гарантованого добровільного відселення менше 3 років, зокрема у спірному рішенні зазначено про те, що період роботи з 19 березня 1986 року по 08 грудня 1986 року відповідно трудової книжки НОМЕР_1 від 19 березня 1986 року, не зараховано до страхового стажу, оскільки відсутній підпис посадової особи. До страхового стажу не зараховано періоди роботи з 27 липня 2000 року по 31 липня 2000 року, з 12 серпня 2000 по 31 серпня 2000, з 27 вересня 2000 року по 30 вересня 2000 року, з 27 жовтня 2000 року по 31 жовтня 2000 року, з 13 січня 2001 року по 31 січня 2001 року, з 21 лютого 2001 року по 28 лютого 2001 року, з 26 березня 2001 року по 31 березня 2001 року, з 25 квітня 2001 року по 30 квітня 2001 року, з 26 травня 2001 року по 31 травня 2001 року, з 27 червня 2001 року по 30 червня 2001 року, з 27 липня 2001 року по 31 серпня 2001 року, з 26 вересня 2001 року по 30 вересня 2001 року, з 28 жовтня 2001 року по 31 жовтня 2001 року, з 23 листопада 2001 року по 31 грудня 2001 року, з 01 грудня 2002 року по 31 січня 2003 року, відповідно трудової книжки НОМЕР_1 від 19 березня 1986 року, оскільки в Реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування відсутні відомості про сплату страхових внесків.
При цьому, як вбачається з матеріалів справи, згідно з довідкою Локницької сільської ради Вараського району Рівненської області від 06 березня 2024 року №199, ОСОБА_1 дійсно проживала в селі Заозер`я Зарічненського району (нині Вараського) Рівненської області, яке відноситься до ІІІ-ої радіаційно-забрудненої зони гарантованого (добровільного) відселення відповідно до Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок аварії на ЧАЕС» та користувалася пільгами з дати аварії на ЧАЕС (26 квітня 1986 року) по 27 серпня 1987. Підстава: будинкова книга №3, порядковий номер 446 (а.с. 16). 
Відповідно до довідки Локницької сільської ради Вараського району Рівненської області від 04 квітня 2024 року №340 ОСОБА_1 проживала в селі Заозер`я Зарічненського району Рівненської області з дня аварії на ЧАЕС (26 квітня 1986 року) по 06 червня 1990 року і на день вибуття мала такий склад сім`ї: батько - ОСОБА_2 , 1949 р. н; мати - ОСОБА_3 , 1950 р. н.; сестра - ОСОБА_4 – 1970 р. н.; сестра - ОСОБА_5 – 1973 р. н. Підстава : погосподарська книга №5, о/р 413 (1986-1990) (а.с. 17).
Згідно з Переліком населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.07.1991 №106, село Заозер`я Зарічненського району Рівненської області віднесено до зони гарантованого добровільного відселення.
Таким чином, період постійного проживання ОСОБА_1 в зоні гарантованого добровільного відселення з 26 квітня 1986 року по 06 червня 1990 року складає 4 роки 1 місяць 12 днів.
Як правильно зазначив суд першої інстанції, відповідач не заперечує факту наявності у позивача статусу потерпілого від Чорнобильської катастрофи та чинності посвідчення серії НОМЕР_2 ; належних та допустимих доказів того, що видача позивачу посвідчення була оскаржена або, що таке посвідчення скасоване, відповідач не надав, а тому питання проживання позивачкою не менше трьох років у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01 січня 1993 року вирішувалось відповідною комісією при наданні їй статусу потерпілої особи, в тому числі, і питання щодо зарахування до строку проживання в зоні ЧАЕС канікулярних періодів та вихідних днів під час навчання в інституті та проходження практики. 
Згідно з вимогами статті 55 Закону № 230/96-ВР та примітки до цієї  статті початкова величина зниження пенсійного віку на 3 роки встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період. 
Матеріалами справи стверджується, що відповідно до довідки №199 від 06 березня 2024 року, виданої Локницькою сільською радою Вараського району Рівненської області ОСОБА_1 була зареєстрована та проживала в с. Заозер`я Зарічненського району Рівненської області з 26 квітня 1986 року по 27 серпня 1987 року, яке відноситься до зони гарантованого добровільного відселення, встановленої законодавством.
Таким чином, до позивачки застосовується початкова величина зниження пенсійного віку на 3 роки – проживання на території, що відноситься до зони гарантованого добровільного відселення на момент аварії на ЧАЕС – 26 квітня 1986 року по 31 липня 1986 року, що підтверджується відповідною довідкою органу місцевого самоврядування.
Враховуючи наявність у позивачки посвідчення потерпілої внаслідок Чорнобильської катастрофи та довідки органу місцевого самоврядування, що підтверджують факти реєстрації та проживання ОСОБА_1 на території зони гарантованого добровільного відселення, у позивачки наявне право на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку, докази вилучення посвідчення у зв`язку з безпідставністю його видачі в матеріалах справи відсутні
Крім того, обов`язковою умовою призначення пенсії на пільгових умовах за статтею 55 Закону №796-ХІІ також є наявність у особи відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.
Зі змісту оскаржуваного рішення пенсійного органу вбачається, що страховий стаж ОСОБА_1 понад 29 років.
При цьому, покликання апелянта на незарахування певних періодів роботи позивача є безпідставними, оскільки спірним рішенням відповідача ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пільгової пенсії саме з тих підстав, що вона станом на 01 січня 1993 року проживала у зоні посиленого радіоекологічного контролю менше 3 років, а тому обставини щодо наявності необхідного страхового стажу не є спірними у цій справі. 
Матеріалами справи підтверджується, що у позивача наявний необхідний страховий стаж, а тому вказана умова є дотриманою, а також особою досягнено відповідного віку, що є ще однією обов`язковою умовою для призначення пенсії на пільгових умовах за статтею 55 Закону №796-ХІІ.
Таким чином, аналізуючи наведені вище правові норми та встановлені фактичні обставини справи у їх сукупності, колегія суддів вважає правильними висновок суду першої інстанції про те, що оскаржуване рішення від №110130015054 від 29 лютого 2024 року про відмову у призначенні пенсії є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки надані позивачем документи підтверджують наявність у неї права на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", як особі, яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи, а тому наявні підстави для зобов`язання пенсійного органу призначити відповідну пенсію позивачу з 22 лютого 2024 року.
Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
Колегія суддів зазначає, що інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, крім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) №303-A, пункт 29).
Також згідно з п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про підставність позовних вимог, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.316 КАС України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Оскільки колегія суддів залишає без змін рішення суду першої інстанції, то відповідно до ч.6 ст.139 КАС України понесені сторонами судові витрати новому розподілу не підлягають.
Керуючись ст.139, 242, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-
                                                      п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 26 червня 2024 року у справі №140/4648/24 – без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя	 	О. І. Мікула 	
судді	 	А. Р. Курилець 	
 	 	М. А. Пліш  	
Повне судове рішення складено 06 березня 2025 року.