УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №295/13933/24 Головуючий у 1-й інст. Стрілецька О. В. 
Категорія 62 Доповідач Шевчук А. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2025 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,   
                                 суддів: Коломієць О.С., Талько О.Б.,
за участі секретаря судового засідання Бузган А.Г.,
       
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі 
справу №295/13933/24 за заявою  ОСОБА_1 про забезпечення позову
у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Трансорендсервіс», треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про відшкодування майнової шкоди шляхом зобов`язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди
за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 
на ухвалу Богунського районного суду м.Житомира від 10 жовтня 2024 року, яка постановлена під головуванням судді Стрілецької О.В. в м.Житомирі,

в с т а н о в и в:

У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ТзОВ «Трасорендсервіс» про відшкодування майнової шкоди шляхом зобов`язання вчинити дії та відшкодування моральної шкоди. Просить: зобов`язати ТзОВ «Трансорендсервіс» відновити попередній стан частини прибудови до приміщень загальною площею 53,1 та 20,2 кв.м першого поверху житлового будинку по АДРЕСА_1 (монтаж склопакету, відновлення пошкодженої стіни та приведення фасаду в попередній стан) та зобов`язати відповідача зняти перешкоду у вигляді металевого предмета до вхідних дверей прибудови за зазначеною адресою; стягнути з ТзОВ «Трансорендсервіс» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 8 000 грн.
Позов обґрунтований тим, що на праві спільної часткової власності з ОСОБА_4 їй належать приміщення загальною площею 53,1 та 20,2 кв.м першого поверху житлового будинку АДРЕСА_1 , до яких здійснена самовільна прибудова, яку відповідно до постанови Житомирського апеляційного суду від 02 квітня 2024 року у цивільній справі №295/11891/20 за позовом ТзОВ «Трансорендсервіс» до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , правонаступником якого є ОСОБА_2 , про усунення перешкод у користуванні підвальними приміщеннями, - зобов`язано знести. Ухвалою КЦС від 06 вересня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі №295/11891/20. Незважаючи на ті обставини, що питання щодо демонтажу самовільної прибудови є невирішеним, 12 серпня 2024 року керівник ТзОВ «Трансорендсервіс» Загільський Ю.М., що є третьою особою на стороні відповідача, розбив зовнішню стіну частини прибудови, пошкодивши фасад, демонтував склопакет (вікно) великих розмірів, чим створив умови для вільного потрапляння всередину приміщення і в такий спосіб знищив прибудову як об`єкт нерухомого майна. Також за кілька днів до вказаної обставини ОСОБА_3 самоправно заблокував вхід до дверей прибудови. ОСОБА_3 , будучи керівником юридичної особи та перебуваючи з нею у трудових відносинах, навмисно пошкодив належне позивачу майно, чим завдав майнової та моральної шкоди.

Після пред`явлення позовної заяви і до відкриття провадження у справі у жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про забезпечення позову. Просить вжити заходи забезпечення позову шляхом заборони керівнику ТзОВ «Трансорендсервіс» ОСОБА_3 вчиняти будь-які дії щодо прибудови до нежитлових приміщень загальною площею 53,1 та 20,2 кв.м першого поверху житлового будинку АДРЕСА_1 , що належать ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в тому числі, проводити будівельно-монтажні роботи, крім відновлення майна прибудови до первісного стану. 
Заява аргументована тим, що після подання позовної заяви у цій справі про відшкодування майнової шкоди шляхом зобов`язання вчинити дії та відшкодування моральної шкоди, 01 жовтня 2024 року ТзОВ «Трансорендсервіс» в особі керівника Загільського Ю.М. продовжило руйнування майна прибудови, попередньо вибивши отвір у стіні та самовільно вмонтувавши металевий каркас з наміром встановити броньовані двері і в такий спосіб захопити прибудову, як майно. Для досягнення протиправної мети ОСОБА_3 зрубав ялинку, посаджену приблизно десять років тому, та вирвав кущ троянд, що прикрашали дворову територію житлового будинку. У зв`язку із вчиненням неправомірних дій відносно майна позивача була викликана поліція та подана заява про скоєння правопорушення, але навіть в присутності працівників поліції ОСОБА_3 металевими відбійними предметами розбив фасад прибудови. Враховуючи систематичний характер неправомірних дій стосовно майна позивача та відповідно нанесення матеріальної шкоди, позивач просила забезпечити позов шляхом заборони керівнику відповідача вчиняти будь-які дії відносно прибудови.

Ухвалою Богунського районного суду м.Житомира від 10 жовтня 2024 року в задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.

Не погодившись із ухвалою суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу скасувати та постановити нову, якою заяву про забезпечення позову задовольнити.
Доводи апеляційної скарги ґрунтує на тому, що хоча постанова Житомирського апеляційного суду від 02 квітня 2024 року про знесення прибудови набрала законної сили, але наразі у справі №295/11891/20 відкрито касаційне провадження та загалом питання не вирішено. Відповідачем в особі керівника ОСОБА_3 вчиняються протиправні дії, які посягають на її власність та ОСОБА_2 . Суд першої інстанції неправомірно відмовив у задоволенні заяви про забезпечення позову шляхом заборони вчиняти дії, посилаючись на те, що заява подана після пред`явлення позову, питання щодо відкриття провадження не вирішено, судові рішення, що набрали законної сили, мають виконуватися, необхідно приймати до уваги інтереси відповідача та вжиття заходу забезпечення позову не може бути вирішенням позовних вимог по суті. Суд не надав оцінки доводам позивача, викладеним у заяві про забезпечення позову, стосовно обставин посягання і захоплення частини прибудови, у тому числі, власності позивача та неправомірних дій щодо власності з боку відповідача в особі його керівника. Рішення, що набрало законної сили, про передачу частини прибудови відповідачу не існує. Відмовивши у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції не обґрунтував, яким законом стягувачу надано право самоправно руйнувати майно та здійснювати заходи захоплення об`єкта нерухомості на свою користь, де матеріали обладнання належать їй ( ОСОБА_1 ) та іншому співвласнику нежитлових приміщень, до яких здійснена прибудова. У постанові Житомирського апеляційного суду від 02 квітня 2024 року йдеться про знесення нею ( ОСОБА_1 ) прибудови, а не про передачу прибудови позивачу в користування для облаштування ним нового входу-виходу за рахунок захоплення частини прибудови. Захоплення частини прибудови стягувачем не є різновидом знесення прибудови боржником. Окрім того, підвал є допоміжним приміщенням житлового будинку. Також у підвальних приміщеннях відповідачем здійснюється господарська діяльність, яка розширюється. Відмовою у забезпеченні позову суд першої інстанції надав відповідачу час продовжити неправомірні дії та захопити частину прибудови, що призвело до нових позовів та судових витрат. На переконання скаржника, висновок суду першої інстанції про те, що забезпечення позову зупинить виконання судового рішення не узгоджується зі змістом постанови апеляційного суду про знесення саме нею ( ОСОБА_1 та ОСОБА_2 прибудови, а не ТзОВ «Трансорендсервіс». Ухвалення судового рішення на користь юридичної особи не може ігнорувати її (скаржника) прав та інтересів. Вона ( ОСОБА_1 ) також шукає справедливого вирішення спору з додержанням її прав. Суд першої інстанції не врахував висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 14 червня 2021 року в справі №308/8567/20 про те, що у випадку одночасного подання позовної заяви та заяви про забезпечення позову, розгляд заяви про забезпечення позову не залежить від вирішення питання про відкриття провадження у справі. Законодавець не покладає обов`язку на суд відкрити провадження у справі, а тільки потім вирішувати питання про забезпечення позову. У разі повернення позовної заяви, відмови у відкритті провадження у справі передбачений процесуальний механізм скасування заходів забезпечення позову.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило. За положенням частини третьої ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.

Учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином (а.с.88-89,95). У апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить розглянути апеляційну скаргу за її відсутності. Відповідно до частини другої ст.372 ЦПК України неявка сторін та інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.

Під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом.

Забезпечення позову необхідне у разі, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Відповідно до ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст.150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Позов забезпечується, зокрема, забороною вчиняти певні дії (п.2 частини першої ст.150 ЦПК України); забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання (п.4 частини першої ст.150 ЦПК України). Перелік видів забезпечення позову, передбачений частиною першою ст.150 ЦПК України, не є вичерпним. 

Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (зі змісту частини третьої ст.150 ЦПК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року в справі №381/4019/18 виснувано що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

Згідно з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 18 травня 2021 року в справі №914/1570/20, під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. За таких обставин, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватись лише у разі необхідності, оскільки безпідставне застосування видів забезпечення позову може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Обґрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів позивача в разі невжиття заходів забезпечення позову. Відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа має довести ту обставину, що існує загроза порушення її прав та законних інтересів й що невжиття заходів забезпечення позову призведе до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду. При цьому, існування загрози порушення прав позивача повинно мати очевидний та об`єктивний характер.

Окрім того, частина десята ст.150 ЦПК України не допускає вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті. 

Із виділених матеріалів справи вбачається та судом установлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , як спадкоємець ОСОБА_5 за законом, є співвласниками частини нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , на першому поверсі будинку АДРЕСА_1 (а.с.28-30). 

Постановою Житомирського апеляційного суду від 02 квітня 2024 року в справі №295/11891/20 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Трансорендсервіс» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яка є правонаступником ОСОБА_5 , про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном,- зобов`язано ОСОБА_1 та ОСОБА_4 (як правонаступника ОСОБА_5 ) за власний рахунок знести прибудову до нежилих приміщень, загальною площею 53,1 кв.м та 20,2 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.10 зворт-12).

У рішенні апеляційного суду прописано, що ТзОВ «Трансорендсервіс» на праві власності належать підвальні приміщення загальною площею 123,7 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , які мають власний окремий вихід у двір.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття (ст.384 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 грудня 2023 року в справі №361/8953/21 зазначено, що «при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Недопустимо забезпечувати позов шляхом зупинення виконання судових рішень, що набрали законної сили (пункт 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову»)».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 26 червня 2023 року в cправі №925/731/18 вказано, що «не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Крім того, недопустимо забезпечувати позов шляхом зупинення виконання судових рішень, що набрали законної сили (подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 12 серпня 2021 року в справі №908/309/21, від 04 листопада 2021 року і справі №907/416/21, від 24 червня 2021 року в справі №310/9167/20, від 12 січня 2023 року в справі №334/9179/21)».

У постанові Верховного Суду від 22 грудня 2022 року в справі №640/32706/21 міститься висновок про те, що «судове рішення про забезпечення позову є винятковим екстраординарним заходом, який не повною мірою узгоджується з деяким, визначеними у частині другій ст.129 Конституції України основними засадами (принципами) судочинства, а саме, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобам. При цьому таке судове рішення стає обов`язковим для виконання до його апеляційного перегляду. Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу. При цьому, в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі, а також вказати, в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов`язані з відновленням прав будуть значними. Відповідно до ст.129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання; держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Згідно зі ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами; невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом. Конституційний Суд України неодноразово зазначав у своїх рішеннях, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини рішення від 13 грудня 2012 року №18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини рішення від 25 квітня 2012 року №11-рп/2012). На цій підставі слід дійти висновку, що невиконання судового рішення, яке набуло законної сили, або надання йому переоцінки суперечить принципу верховенства права, складовою якого є принцип правової визначеності; суд, за загальним правилом, не повинен брати до уваги посилання сторони у справі в обґрунтування своєї позиції на фактичні обставини, виникнення яких стало наслідком невиконання такою стороною судового рішення, що набуло законної сили».

Проаналізувавши зміст вимог заявленого позову та спосіб, у який позивач ОСОБА_1 просить його забезпечити у цій справі №295/13933/24, зміст постанови Житомирського апеляційного суду від 02 квітня 2024 року в справі №295/11891/20, яка на час вирішення питання про забезпечення позову набрала законної сили, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що виходячи із пов`язаності заходів забезпечення позову з предметом спору, співмірності таких заходів заявленим позовним вимогам і відповідності виду забезпечення позову позовним вимогам, суд першої інстанції правильно вважав заяву про забезпечення позову необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, оскільки вид забезпечення позову за своїм змістом частково тотожний задоволенню позову та вид забезпечення позову, який просить застосувати позивач у справі №295/13933/24, фактично має на меті перешкодити виконанню судового рішення у справі №295/11891/20, яке набрало законної сили, що не відповідає меті глави 10 розділу І ЦПК України, а тому є неприпустимим.

Доводи апеляційної скарги щодо неврахування судом першої інстанції постанови Верхового Суду від 14 червня 2021 року в справі №308/8567/20 стосовно того, що розгляд заяви про забезпечення позову не залежить від вирішення питання про відкриття провадження у справі та законодавець не покладає обов`язку на суд відкрити провадження у справі, а тільки потім вирішувати питання про забезпечення позову, приймаючи до уваги передбачений процесуальний механізм скасування заходів забезпечення позову в разі повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження у справі, не є підставою для скасування ухвали про відмову в забезпеченні позову. Так, дійсно ухвали про відкриття провадження у справі та про відмову в забезпеченні позову постановлені судом першої інстанції 10 жовтня 2024 року, хоча позовна заява і заява про забезпечення позову подані не одночасно. Разом із тим, саме по собі таке порушення норм процесуального права ЦПК України не відноситься до обов`язкових підстав для скасування ухвали суду першої інстанції та питання щодо забезпечення позову вирішено судом першої інстанції по суті правильно і відмовлено у забезпеченні позову в спосіб, який просить позивач, законно та обґрунтовано. 

Решта доводів апеляційної скарги не дає підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм процесуального або матеріального права, яке б призвело або могло призвести до неправильного вирішення питання про забезпечення позову.

Скаржник не довела обставин, на які посилалася, як на підставу своєї апеляційної скарги. Жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надано.

Із огляду на викладене вище, суд першої інстанції розглянув питання про забезпечення позову з додержанням норм права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують. Ухвала суду першої інстанції залишається без змін, що відповідає положенням ст.375 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374-375,381-384 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Богунського районного суду м.Житомира від 10 жовтня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуюча Судді: