П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

06 лютого 2025 р.	м. Одеса	Справа № 400/3505/24	

Категорія:105000000          Головуючий в 1 інстанції: Птичкіна В.В.
          Час і місце ухвалення:10:55 год., м. Миколаїв
          Дата складання повного тексту:09.05.2024 р.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого  – Бітова А.І.
суддів             – Лук`янчук О.В.
                      – Ступакової І.Г.

у зв`язку з поданням апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), справа розглянута згідно п.3 ч.1 ст. 311 КАС України,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційними скаргами  ОСОБА_1 , Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 09 травня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання протиправною та скасування постанови,

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання протиправною та скасування постанови державного виконавця Інгульського відділу державної виконавчої служби (далі – ВДВС) у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 21 вересня 2023 року №52826358 про стягнення виконавчого збору в розмірі 5 035,07 дол. США та 2 694,42 грн.
Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказував, що стягнення виконавчого збору за відсутності виконання судового рішення не відповідає нормам Закону України "Про виконавче провадження" від 02 червня 2016 року №1404-VIII (далі – Закон №1404-VIII).
Відповідач позов не визнав вказуючи, що винесення постанови про стягнення виконавчого збору відповідає ч.3 ст. 40 Закону №1404-VIII. Також відповідач зазначив про відсутність поважних причин пропуску строку звернення до суду та, відповідно, про безпідставність поновлення судом цього строку.
Справу розглянуто за у відкритому судовому засіданні за правилами, визначеними ст. 287 КАС України.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 09 травня 2024 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано протиправною та скасовано постанову про стягнення виконавчого збору, що була винесена 21 вересня 2023 року головним державним виконавцем Інгульського ВДВС у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Ширком С.Л. у виконавчому провадженні №52826358.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Інгульського ВДВС у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 1 944,48 грн.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Інгульського ВДВС у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 500 грн.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставиться питання про скасування судового рішення в частині відмови про стягнення витрат на правову допомогу в зв`язку з тим, що воно постановлено з неправильним застосуванням норм матеріального права, з порушенням норм процесуального права.
Доводи апеляційної скарги:
-          апелянт вказує, що розмір заявлених витрат на правову допомогу відповідає критерію реальності адвокатських витрат та критерію розумності їхнього розміру;
-          саме лише незазначення учасником справи в детальному описі робіт (наданих послуг) витрат часу на надання правничої допомоги не може перешкодити суду встановити розмір витрат на професійну правничу допомогу (у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару);
-          апелянт вказує, що представництво інтересів позивача в органах державної виконавчої служби, листування з ними, з метою отримання інформації (збір доказів, які містяться в матеріалах справи №400/3505/24 ) тощо, є правничою допомогою, пов`язаною зі справою, тому сума 1 000 грн, належить також до судових витрат.
В апеляційній скарзі Інгульського ВДВС у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) ставиться питання про скасування судового рішення, в зв`язку з тим, що воно постановлено з неправильним застосуванням норм матеріального права, з порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.
Доводи апеляційної скарги:
-          предмет оскарження це постанова №52826358 винесена 21 вересня 2023 року, таким чином, судом першої інстанції не вірно визначено момент виникнення спірних правовідносин, внаслідок чого невірно застосовані норми Закон України від 02 червня 2016 року №1404-ІІІ "Про виконавче провадження", а також Інструкції, розробленою відповідно до законів "Про виконавче провадження", які втратили чинність на момент винесення оскаржуваних постанов;
-          суд першої інстанції не звернув уваги на визначений позивачем факт того, що фактичне погашення заборгованості солідарним боржником перед стягувачем відбулося після 2018 року, тобто після набрання чинності вище вказаних змін у ч.2 ст. 27 Закону України "Про виконавче провадження";
-          окремо звернута увага суду, що відділом надавалися докази та представником відділу у судовому засіданні зверталася увага суду першої інстанції на факт пропуску процесуальних стоків позивача на оскарження постанови, однак ці факти були проігноровані судом першої інстанції;
-          18 жовтня 2023 року Миколаївським окружним адміністративним судом та 30 жовтня 2023 року П`ятим апеляційним адміністративним судом вже розглядалася справа №400/12523/23 у якій ОСОБА_1 виступала як третя особа яка не заявляє самостійних вимог;
-          25 вересня 2023 року представник ОСОБА_1 адвокат Гладиш Я.М. звертався з адвокатськими запитами №60, 61 від 22 вересня 2023 року щодо отримання інформації та копій по виконавчому провадженню №52826358 на які 27 вересня 2023 року було надано відповіді;
-          09 січня 2024 року представник ОСОБА_2 адвокат Гладиш Я.М. (яка також є представником ОСОБА_1 ) звернулася до Миколаївського окружного адміністративного суду із заявою про видачу копії судового рішення від 18 жовтня 2023 року та постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду по справі №400/12523/23. Таким чином, представник ОСОБА_1 адвокат Гладиш Я.М. знала про постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду по справі №400/12523/23, якою скасовано рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2023 року щодо визнання протиправною та скасування постанови державного виконавця Інгульського ВДВС у місті Миколаєві ПМУ МЮ (м. Одеса) від 21 вересня 2023 року про стягнення виконавчого збору ВП №52826358;
-          представник Коростиленко І.А. в позовній заяві вказує, що копію відповіді вона отримала на електронну адресу 28 березня 2024 року. Однак, це не може слугувати поважною причиною пропуску строку на оскарження, оскільки остання мала до цього часу отримати поштою вищевказану відповідь, однак цього не зробила. Відповідно до трекінгу відправлення АТ "Укрпошта" рекомендований лист повернуто до відділу в зв`язку з закінченням терміну зберігання та не врученням під час доставки. Таким чином, можна прийти до висновку про навмисне не отримання відповіді поштою та про відсутність поважних причин пропуску строку на оскарження.
У відзиві ОСОБА_1 на апеляційну скаргу вказується, що рішення суду першої інстанції є правильним, а тому у задоволенні апеляційної скарги Інгульського ВДВС у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) слід відмовити.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційних скарг ОСОБА_1 та Інгульського ВДВС у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.
Судом першої інстанції встановлені, судом апеляційної інстанції підтверджені, учасниками апеляційного провадження неоспорені наступні обставини.
08 листопада 2016 року старший державний виконавець Інгульського ВДВС м. Миколаєва Головного управління юстиції у Миколаївській області виніс постанову про відкриття виконавчого провадження №52826358 з виконання виконавчого листа №490/7220/15-ц, виданого 12 березня 2016 року Ленінським районним судом м. Миколаєва (далі – Постанова про відкриття виконавчого провадження, арк.20). Стягувачем у Постанові про відкриття виконавчого провадження вказано АТ "Укрсиббанк", боржником – ОСОБА_1 .
Згідно із вказаним виконавчим листом, з ОСОБА_2 і ОСОБА_1 в солідарному порядку мали бути стягнуті: 44 455,57 дол. США кредитна заборгованість, 5 895,18 дол. США прострочена заборгованість за процентами, 25 117 грн пеня, 1 827 грн (з кожного боржника) судовий збір.
08 листопада 2016 року було відкрито також виконавче провадження №52826378, боржник ОСОБА_2 .
У п.3 Постанови про відкриття виконавчого провадження вказано про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 5 035,07 дол. США і 2 694,42 грн.
21 вересня 2023 року головний державний виконавець, на підставі п.1 ч.1 ст. 37 Закону №1404, виніс постанови про повернення виконавчого документа стягувачу (ВП №52826358, боржник – ОСОБА_1 , ВП № 52826378, боржник ОСОБА_2 ). Цими постановами було припинено чинність арештів майна боржників та скасовано інші заходи примусового виконання рішення.
21 вересня 2023 року головний державний виконавець, з посиланням на ст.ст. 3, 27, 40 Закону №1404, виніс постанови про стягнення виконавчого збору: ВП №52826358, боржник ОСОБА_1 , і ВП № 52826378, боржник ОСОБА_2 .
У 2023 році ОСОБА_2 звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просив визнати протиправними та скасувати постанови про стягнення виконавчого збору від 21 вересня 2023 року ВП №52826378 і ВП №52825358. У позові ОСОБА_1 була вказана третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача.
Рішенням у справі №400/12523/23 суд задовольнив позов ОСОБА_2 .
Постановою у справі №400/12523/23 П`ятий апеляційний адміністративний суд частково задовольнив апеляційну скаргу Відділу, скасував рішення у справі №400/12523/23 в частині визнання протиправною та скасування постанови про стягнення виконавчого збору від 21 вересня 2023 року ВП №52826358 (боржник – ОСОБА_1 ), у цій частині позовних вимог відмовив, в іншій частині рішення у справі №400/12523/23 залишив без змін. Підстава для відмови в частині позовних вимог "… постанова про стягнення виконавчого збору від 21 вересня 2023 року ВП №52825358 не стосується ОСОБА_2 , а тому не порушує його прав …".
Правомірність постанови про стягнення виконавчого збору від 21 вересня 2023 року ВП №52826358 є предметом розгляду у цій справі.
Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що станом на 08 листопада 2016 року (дата Постанови про відкриття виконавчого провадження) діяла інша редакція ч.2 ст. 27 Закону №1404-VIII, відповідно до якої виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом. Ця норма була чинною до 28 серпня 2018 року (дата набрання чинності Законом України від 03 липня 2018 року №2475-VІІІ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання").
Інформації про стягнення з позивача будь-яких сум за виконавчим листом сторони не надали, отже, докази фактичного виконання рішення (відповідно до виконавчого листа) відсутні.
Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 2, 6-12, 77, ч.ч.1, 2, 3 ст. 122 КАС України, ст.ст. 1, 10, ч.1 ст. 18, 1 ч.1, ч.5 ст. 26, ч.ч.1, 2 ст. 27, п.1 ч.1, ч.5 ст. 37, ч.3 ст. 40, ч.4 ст. 42 Закону України "Про виконавче провадження" №1404-VIII.
Колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянтів, виходячи з наступного.
Відповідно ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон України "Про виконавче провадження" №1404-VIII.
Статтею 1 Закону №1404-VIII (в редакції чинній на час відкриття виконавчого провадження) визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі – рішення) – сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Статтею 10 Закону №1404-VIII передбачено, що заходами примусового виконання рішень є:
1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами;
2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника;
3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні;
4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем;
5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.
Згідно ч.1 ст. 18 Закону №1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Пунктом 1 ч.1 ст. 26 Закону №1404-VIII передбачено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Відповідно ч.5 ст. 26 Закону №1404-VIII виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.
У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.
Частинами 1, 2 ст. 27 Закону №1404-VIII, у редакції, яка була чинна до 28 серпня 2018 року визначено, що виконавчий збір – це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.
За приписами п.п.1-6 ч.5 ст. 27 Закону №1404-VIII, у редакції, яка була чинна до 28 серпня 2018 року, виконавчий збір не стягується: 1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів, накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню; 2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини; 3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень"; 4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону; 5) у разі виконання рішення приватним виконавцем; 6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.
Виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі п.9 ч.1 ст. 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження (ч.9 ст. 27 Закону №1404-VIII, у редакції, яка була чинна до 28 серпня 2018 року).
Згідно п.1 ч.1 ст. 37 Закону №1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.
За правилами ч.5 ст. 37 Закону №1404-VIII повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону.
Приписами ст.ст. 40, 42 Закону №1404-VIII визначено порядок винесення постанови про стягнення виконавчого збору.
Так, ч.3 ст. 40 Закону №1404-VIII установлено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.
Згідно ч.4 ст. 42 Закону №1404-VIII на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження (до яких частина перша статті 42 Закону відносить також виконавчий збір) виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.
З аналізу вищенаведених норм Закону №1404-VIII (у редакції, що діяла до 28 серпня 2018 року) слідує, що підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника коштів є здійснення державним виконавцем дій з фактичного виконання рішення органами державної виконавчої служби, а розмір виконавчого збору обраховується як 10 відсотків від фактично стягнутої суми.
Водночас, Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання" від 03 липня 2018 року №2475-VIII, який набрав чинності 28 серпня 2018 року, до ст. 27 Закону №1404-VIII внесено зміни.
Зокрема, з урахуванням таких змін, у ч.2 ст. 27 Закону №1404-VIII слова "фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом" замінено словами "підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів".
Після набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання" від 03 липня 2018 року №2475-VIII та станом на час прийняття державним виконавцем постанови про стягнення виконавчого збору від 21 вересня 2023 року ВП №52826378, ч.2 ст. 27 Закону №1404-VIII викладено у наступній редакції: "Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів".
Таким чином, з урахуванням редакцій Закону №1404-VIII, які були чинними у період існування заборгованості позивача, база обрахунку виконавчого збору змінювалась, а саме: в період до 28 серпня 2018 року розмір виконавчого збору становив 10 відсотків фактично стягнутої суми, а у період після 28 серпня 2018 року – 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню.
Як установлено колегією суддів, у спірній постанові про стягнення виконавчого збору від 21 вересня 2023 року №52826358 державним виконавцем визначено суму виконавчого збору, яка підлягає стягненню з боржника ОСОБА_1 у розмірі 5 035,07 дол. США та 2 694,42 грн., тобто, 10 % від суми зазначеної у виконавчому документі – виконавчому листі Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12 березня 2016 року у справі №490/7220/15-ц.
Тож, державний виконавець визначив суми виконавчого збору в розмірі 10 % суми, що підлягає примусовому стягненню за виконавчим документом, застосувавши таким чином фактично Закон №1404-VIII у редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання" від 03 липня 2018 року №2475-VIII.
Між тим, відповідно ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Конституційний Суд України в рішенні від 09 лютого 1999 року у справі №1-7/99 (про зворотню дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) надав офіційне тлумачення ч.1 ст. 58 Конституції України та вказав, що положення цієї норми про те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, треба розуміти так, що воно стосується людини і громадянина (фізичної особи). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.
У постановах від 28 січня 2021 року у справі №420/769/19, від 22 січня 2021 року у справі №400/4023/19, від 21 січня 2021 року у справі №640/3430/19, від 12 серпня 2020 року у справі №1340/5053/18, від 28 жовтня 2020 року у справі №400/878/20 Верховний Суд констатував, що положення ст. 27 Закону №1404-VIII у редакції, яка була чинна до 28 серпня 2018 року, зменшували відповідальність позивача як боржника у порівнянні з нормами ст. 27 Закону №1404-VIII у редакції, яка була чинна після 28 серпня 2018 року, оскільки розмір виконавчого збору обраховувався як 10 відсотків від фактично стягнутої суми, а не з суми, що підлягає примусовому стягненню.
Колегія суддів констатує, що внесені Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання" від 03 липня 2018 року №2475-VIII зміни до ст. 27 Закону №1404-VIII погіршили становище боржника ОСОБА_1 ..
Отже, до спірних правовідносин має застосовуватись ст. 27 Закону №1404-VIII в редакції до 28 серпня 2018 року.
Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 15 червня 2023 року у справі №420/2013/22, у якій правовідносини є релевантними по відношенню до досліджуваних у даній справі.
Окрім того, колегія суддів наголошує, що під час перебування виконавчого документа №490/7220/15-ц на примусовому виконанні державним виконавцем не здійснено стягнення на користь стягувача.
Звернення ТОВ "Інвестмент Юніон" до органу державної виконавчої служби із заявою про повернення виконавчого документа стягувачу відбулося внаслідок взаємних домовленостей між стягувачем та боржником.
З огляду на вищевикладене колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції щодо протиправності та необхідності скасування постанови державного виконавця Інгульського ВДВС у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про стягнення виконавчого збору від 21 вересня 2023 року №52826358.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає необґрунтованим посилання скаржника на те, що до спірних правовідносин має застосовуватись с. 27 Закону №1404-VIII у редакції після 28 серпня 2018 року.
Колегія суддів також вважає необґрунтованими твердження апелянта – Інгульського ВДВС у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), щодо вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання рішення, зокрема, арешту майна боржника, арешту коштів боржника, адже такі дії не призвели до фактичного виконання виконавчого документа.
Як зазначено вище, звернення стягувача – ТОВ "Інвестмент Юніон" до органу державної виконавчої служби із заявою про повернення виконавчого документа відбулося внаслідок взаємних домовленостей між стягувачем та боржником.
Щодо доводів Інгульського ВДВС у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про пропуск строку звернення до суду з позовом у даній справі, колегія суддів вказує наступне.
Згідно ч.1 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Відповідно ч.2 ст. 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Згідно ч.3 ст. 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у ч.2 ст. 122 цього Кодексу.
Адміністративна справа з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності вирішується місцевими загальними судами як адміністративними судами протягом десяти днів з дня відкриття провадження у справі.
Частиною 2 ст. 287 КАС України визначено, що у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, позовну заяву може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів.
Як вбачається з матеріалів справи, пропуск строку звернення до суду з позовом пов`язаний з тим, що ОСОБА_1 приймала участь як третя особа в розгляді судової справи №400/12523/23 за позовом ОСОБА_2 до Інгульського ВДВС у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про визнання протиправними та скасування постанов від 21 вересня 2023 року ВП №52826378, №52826358 щодо стягнення виконавчого збору.
В результаті розгляду вказаної справи №400/12523/23 П`ятим апеляційним адміністративним судом 30 листопада 2023 року ухвалено постанову, якою скасовано рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2023 року в частині щодо визнання протиправною та скасування постанови державного виконавця Інгульського ВДВС у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 21 вересня 2023 року про стягнення виконавчого збору ВП №52826358.
Прийняти у вказаній частині нове судове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до Інгульського ВДВС у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача – ОСОБА_1 про визнання протиправною та скасування постанови від 21 вересня 2023 року ВП №52826358 щодо стягнення виконавчого збору – відмовлено, вказавши, що постанова про стягнення виконавчого збору від 21 вересня 2023 року ВП №52826358 не стосується позивача ОСОБА_2 , а тому не порушує його прав, свобод та охоронюваних законом інтересів.
В іншій частині рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2023 року у справі №400/12523/23 залишено без змін.
З викладеного слідує, що обставиною, яка слугувала перешкодою для своєчасного звернення ОСОБА_1 до суду з позовом було саме участь у судовому провадженні з аналогічною вимогою про визнання протиправною та скасування постанови державного виконавця Інгульського ВДВС у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 21 вересня 2023 року ВП №52826358.
Тобто, ОСОБА_1 з моменту розгляду справи №400/12523/23 вчиняла активні дії з приводу відновлення в судовому порядку її прав та свобод.
Апеляційний суд зауважує, що право особи на доступ до правосуддя гарантоване ст. 55 Основного Закону, положення якого є нормами прямої дії. Відповідно до наведеної статті Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав та свобод і можливість оскаржити до суду рішення, дії та бездіяльність органів державної влади, органів місцевого самоврядування, громадських об`єднань та посадових осіб.
Рішенням Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року №17-рп/2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.
У Рішенні Європейського суду з прав людини від 08 квітня 2010 року в справі "Меньшакова проти України" (Заява №377/02) у п.52 "Суд повторює, що п.1 ст.6 гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Таким чином, він втілює в собі "право на суд", яке, згідно з практикою Суду, включає в себе не тільки право ініціювати провадження, але й право розраховувати на "розгляд" спору судом (Рішення у справі "Кутіч проти Хорватії" (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п.25, ЕСПЛ 2002-ІІ)".
Отже, основною складовою права на суд є право доступу в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
У питанні наявності підстав для поновлення строку звернення до суду з позовом, усталеним є підхід Верховного Суду про те, що поважність причин пропуску є оціночним поняттям та за відсутності визначеного законом переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, відноситься до компетенції суду, який безпосередньо розглядає спір, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням фактичних обставин кожної справи.
Тобто, оцінюючи поважність підстав несвоєчасного звернення до суду, слід виходити з того, що причина пропуску строку є поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умова: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.
Усталеною також є і практика Верховного Суду, що в межах кожної конкретної справи під час вирішення питання про поновлення строку суд надає оцінку обставинам, які слугували перешкодою для своєчасного звернення до суду у взаємозв`язку із: тривалістю строку, який пропущено; поведінкою сторони протягом цього строку; діями, які він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду та оцінювати їх в сукупності.
Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом. У свою чергу, поважною може бути визнано причину, яка носить об`єктивний характер, та з обставин незалежних від сторони унеможливила звернення до суду з адміністративним позовом.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про поважність причин пропуску позивачем строку звернення до суду з позовом.
Щодо доводів апелянта – ОСОБА_1 , про наявність підстав для стягнення витрат на правничу допомогу в повному обсязі, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.
Згідно із ч.ч.1, 6, 7, 9 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, слід враховувати, що за змістом ст. 139 КАС України, розподілу підлягають усі здійснені документально підтверджені судові витрати.
Згідно ч.7 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
За правилами ст. 16 КАС України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво в суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Положення ст. 59 Конституції України закріплюють, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Згідно п.4 ч.1 ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05 грудня 2012 року №5076-VI (далі – Закон №5076-VI) договір про надання правової допомоги – домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Пункт 9 ч.1 ст. 1 Закону №5076-VІ встановлює, що представництво – вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Згідно п.6 ч.1 ст. 1 Закону №5076-VI інші види правової допомоги – види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.
Згідно ч.ч.4, 5 ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Колегією суддів встановлено, що професійна правнича допомога у даній справі надавалася позивачу адвокатом Гладиш Я.М. на підставі договору від 21 вересня 2023 року №09/23/7, яким передбачено дії які може вчиняти адвокат від імені позивача по справі.
На підтвердження понесених судових витрат на правничу допомогу у загальному розмірі 5 000 грн. адвокатом надано:
-          ордер на надання правничої (правової допомоги) від 01 квітня 2024 року (арк.56);
-          свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю (арк.59);
-          профайл з Єдиного Реєстру адвокатів України (арк.60);
-          договір №09/23/7 від 21 вересня 2023 року про надання правничої допомоги (арк.57-58);
-          додаткову угоду №1 від 01 квітня 2024 року до Договору (арк.54);
-          акт від 01 квітня 2024 року про прийняття-передачі наданих послуг (арк.55).
В Акті вказано, що "Виконавець з 22 вересня 2023 року по 01 квітня 2024 року надав Замовнику юридичні послуги відповідно до Договору про надання правничої допомоги №09/23/7 від 21 вересня 2023 року та Додаткова угода №1 до договору про надання правничої допомоги №09/23/7 від 21 вересня 2023 року від 01 квітня 2024 року, а Замовник прийняв надані послуги. Вартість послуг за період, вказаний в п.1 цього Акту, становить 5 000 (п`ять тисяч) гривень …".
Представництво інтересів позивача в органах державної виконавчої служби, листування з ними, отримання інформації тощо не є правничою допомогою, пов`язаною зі справою, тому сума 1 000 грн, яку позивач має сплатити адвокату, не належить до судових витрат.
Крім того, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що листування адвоката позивача з органами державної виконавчої служби (згідно з текстом позову і доданими до нього доказами) відбулося у лютому-березні 2024 року, тобто відповідні дії адвоката не були визначені Додатковою угодою від 01 квітня 2024 року.
У Договорі відсутня інформація про надання позивачу правничої допомоги із захисту прав ОСОБА_1 у виконавчому провадженні ВП №52826358, відповідні відомості наявні у Додатковій угоді. З огляду на дату Додаткової угоди, зазначення в Акті того, що послуги (вартістю 5 000 грн) були надані в період з 22 вересня 2023 року до 01 квітня 2024 року, є безпідставним.
У зв`язку з викладеним, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про необхідність стягнути з відповідача на користь позивача суми витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 500 грн., оскільки стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Інгульського ВДВС у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) суми 4 000 грн за підготовку позовної заяви, зміст якої майже не відрізняється від змісту позовної заяви, що була подана від імені ОСОБА_2 , не є обґрунтованим та пропорційним.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 . 
Враховуючи все вищевикладене, колегія судів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, відповідно, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Колегія суддів не змінює розподіл судових витрат відповідно ст. 139 КАС України.

Керуючись ч.4 ст. 287, ст.ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст. 315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, –
П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 09 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 06 лютого 2025 року.

Головуючий:                                                                                                     Бітов А.І.

Суддя:                                                                                                     Лук`янчук О.В.

Суддя:                                                                                                     Ступакова І.Г.