Справа № 442/1535/24                                 Головуючий у 1 інстанції: Гарасимків Л. І. 
Провадження № 22-ц/811/2999/24                         Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

        13 січня 2025 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

               головуючий – суддя Цяцяк Р.П., 
               судді Ванівський О.М. та Шеремета Н.О.,
за участю: секретаря Ковальчука Ю.П.;
позивача ОСОБА_1 та його представника 
– адвоката Шемеляка М.С.;
відповідачки ОСОБА_2 та її представника 
– адвоката Лазор У.М., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , представника ОСОБА_2 , на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 03 вересня 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2024 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, в якому просить суд в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 ідеальну частину квартири АДРЕСА_1 (в подальшому – «спірна квартира»).
Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що29 вересня 2007 року між сторонами даного спору був зареєстрований шлюб, у якого у них народилося двоє дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 14.03.2016 року шлюб між сторонами розірвано.
Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 23.02.2011 року, виданого Виконавчим комітетом Дрогобицької міської ради, за відповідачкою зареєстроване право власності на спірну 4 (чотирьохкімнатну) квартиру загальною площею 123,9 кв.м.
Вважає, що спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності колишнього подружжя, оскільки була придбана за спільні кошти в період перебування їх у шлюбі, а тому вважає, що є наявними правові підстави для визнання за ним права власності на 1/2 ідеальну частку цієї квартири (а.с. 3-6).

У квітні 2024 року  ОСОБА_2 подала до суду зустрічний позов до  ОСОБА_1 , у якому просила суд визнати спірну квартиру її особистою власністю та стягнути з відповідача неустойку за прострочення сплати аліментів в сумі 118.651 грн. 31 коп. і судові витрати.
Позовні вимоги за зустрічним позовом обґрунтовувалися тим, що спірна квартира є її особистою власністю, оскільки її було придбано 21.10.2009 року за її особисті кошти, які їй подарувала її мама, ОСОБА_6 , оскільки ОСОБА_7 , як до укладення шлюбу, так і після укладення такого, ніде не працював.
Стверджувалося, що питання щодо належності ОСОБА_8 частки у спірній квартирі неодноразово розглядалося компетентними органами при розгляді кримінальної справи по обвинуваченню ОСОБА_9 і нею було доведено, що ця квартира є її особистою власністю, а тому вона (чи частка в ній) і не стала предметом конфіскації, як це було із спільно нажитим автомобілем. 
Зверталося увагу на те, що у ОСОБА_9 є наявною заборгованість по сплаті аліментів на утримання їхніх спільних дітей у розмірі, яка станом на травень 2022 року становить 118 142 грн. 55 коп. (а.с. 73-76).

Ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 03.06.2024 року зустрічну позовну заяву в частині стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів повернуто ОСОБА_10 , а інші її позовні вимоги за зустрічним позовом об`єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя (а.с. 94).

Оскаржуваним рішенням первісні позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, задоволено.
В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 ідеальну частину квартири АДРЕСА_1 .
В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою власністю відмовлено.
Стягнуто з  ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1  витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 211 грн. 20 коп.(а.с. 109-112).

Дане рішення оскаржила представник ОСОБА_2 .
Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог за первісним позовом, а позовні вимоги за зустрічним позовом задовольнити, покликаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та на порушення норм процесуального і неправильне застосування норм матеріального права.
Зокрема, звертає увагу на те, що вироком Сихівського районного суду міста Львова від 10 вересня 2018 року ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні тяжкого злочину та засуджено до позбавлення волі з конфіскацією майна. Цей вирок в частині конфіскації майна було залишено без змін ухвалою Львівського апеляційного суду від 19 квітня 2019 року та постановою Верховного Суду від 17 грудня 2019 року. В подальшому згаданий вирок в частині конфіскації майна ОСОБА_1 було виконано, однак при виконанні цього вироку жодних претензій до спірної квартири не було, оскільки, як суди, так і органи, які виконували вирок в частині конфіскації майна ОСОБА_1 , виходили з того, що останній жодного відношення до спірної квартири не має (а.с. 120-123).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта і її представника на підтримання доводів апеляційної скарги та заперечення цих доводів зі сторони ОСОБА_1 і його представника, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

ЦПК України встановлено, що: 
-        цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (статті 12 і 81);
-        суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13);
-        доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76);
-        належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (стаття 77);
-        обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82).

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.
       Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.
       Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями:
1)час набуття майна;
2)кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).
Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.
Відтак, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Судами встановлено, стверджується матеріалами справи та визнається її учасниками (а, відтак, доказуванню не підлягає) те, що: 
-сторони даного спору з 29.09.2007 року по 14.03.2016 року перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с. 10, 11), в якому у них народилися дві доньки: ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 34, 35);
-21.10.2009 року ОСОБА_6 (мамою апелянтки ОСОБА_2 ) в Дрогобицькому відділенні ПАТ «Укрсоцбанк» було закрито вкладний рахунок на суму 50 668, 49 доларів США (а.с. 42) і в цей же день (21.10.2009 року) ОСОБА_2 (апелянтом) було укладено Договір купівлі-продажу спірної квартири, яку вона купила за 245 000 грн. (а.с. 43), що на той час по курсу встановленому НБУ становило 30 701, 75 доларів США. В матеріалах справи є наявною посвідчена 30.08.2024 року приватним нотаріусом заява ОСОБА_6 , якою остання стверджує, що вона «21 жовтня 2009 року, безкорисно передала своїй дочці,  ОСОБА_2 , 1984 року народження, грошові кошти в сумі 245 000, 00 (…) гривень на купівлю нею квартири під номером АДРЕСА_1 , а також 17 листопада 2014 року  безкорисно передала своїй дочці,  ОСОБА_2 , грошові кошти в сумі 20 000 (…) доларів США на здійснення ремонту в вищевказаній квартирі» (а.с. 106);
-31.10.2014 року ОСОБА_1 було затримано за підозрою у вчиненні тяжкого злочину та взято під варту (а.с. 64-зворот) і з цього часу він у спірній квартирі не проживає, а проживає у ній ОСОБА_2 з двома неповнолітніми доньками; 
-19.04.2019 року вироком Сихівського районного суду місті Львова ОСОБА_1 було засуджено до 12 років позбавлення волі з конфіскацією майна. Ухвалою Львівського апеляційного суду від 19.04.2019 року та постановою Верховного Суду від 17.12.2019 року згаданий вирок Сихівського районного суду місті Львова від 19.04.2019 року в частині конфіскації майна  ОСОБА_1  було залишено без змін (а.с. 153-158). 

Як також стверджується матеріалами справи, судові рішення по кримінальній справі по обвинуваченню ОСОБА_1 в частині конфіскації його майна (зокрема – автомобіля марки «Hyndai Santa Fe») виконувалися Галицькою об`єднаною державною податковою інспекцією Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області (а.с. 33, 160-161). 

Відповідачка за первісним позовом ОСОБА_2 у поданому нею до суду першої інстанції Відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 звертає увагу суду на вищенаведені обставини, а саме – на наявність судових рішень по кримінальній справі, які знаходяться в законній силі, про конфіскацію майна ОСОБА_1 , а також на те, що ці судові рішення уповноваженими на те органами вже виконувалися і все особисте його майно вже після розірвання їхнього шлюбу у 2016 році було конфісковано в дохід держави (а.с. 30-31).
Однак, у поданій представником ОСОБА_1 до суду першої інстанції Відповіді на вищезгаданий Відзив на позовну заяву відсутні будь-які доводи (коментарі тощо) стосовно вищезгаданих судових рішень в частині конфіскації майна ОСОБА_1 (а.с. 68-69). 
Так само, які відсутні такі доводи (коментарі тощо) і у Відзиві ОСОБА_1 на апеляційну скаргу ОСОБА_2 (а.с. 198-203).

В той же час, судом першої інстанції жодної оцінки наявності в законній силі судових рішень у кримінальній справі про конфіскацію всього особистого майна ОСОБА_1 (ухвалених вже після розірвання шлюбу між сторонами) дано не було.

Статтею 13 ЦК України встановлено, що (зокрема) при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб (частина 2), а також що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина 3).
А частиною 3 статті 16 ЦК України встановлено, що суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої–п`ятої статті 13 цього Кодексу.
Аналіз частини другої статті 13 ЦК України дає підстави для висновку, що недобросовісна поведінка особи, яка полягає у вчиненні дій, які можуть порушити права інших осіб, є формою зловживання правом.
Формулювання «зловживання правом» необхідно розуміти, як суперечність, оскільки якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дію без права, «injuria». Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права.
Термін «зловживання правом» свідчить про те, що ця категорія стосується саме здійснення суб`єктивних цивільних прав, а не виконання обов`язків.
Здійснення суб`єктивних цивільних прав повинно відбуватись у суворій відповідності до принципів правомірності здійснення суб`єктивних цивільних прав, автономії волі, принципів розумності і добросовісності. Їх сукупність є обов`язковою для застосування при здійсненні усіх без винятку суб`єктивних цивільних прав.
Розглядаючи поняття розумності та добросовісності як принципів здійснення суб`єктивних цивільних прав необхідно враховувати, що розумною є поведінка особи, яка діє у межах, не заборонених їй договором або актами цивільного законодавства. Виходячи із аналізу норм, закріплених у ЦК України, поняття «добросовісність» ототожнюється із поняттям «безвинність» і навпаки, «недобросовісність» із «виною». Такий висновок випливає із того, що за діяння, якими заподіяно шкоду внаслідок недобросовісної поведінки, може наступати відповідальність, а оскільки обов`язковим елементом настання відповідальності, за загальним правилом, є вина, то такі діяння є винними.
Дослідження питання про здійснення особою належного їй суб`єктивного матеріального права відповідно до його мети тісно пов`язане з аналізом фактичних дій суб`єкта на предмет дотримання вимоги добросовісності.
З урахуванням вищенаведених обставин по справі в їх сукупності колегія суддів приходить до висновку про те, що визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину спірної квартири об`єктивно може оцінюватися, як сприяння йому в ухиленні (частково) від покарання за судовими рішеннями, які знаходяться в законній силі, у виді конфіскації належного йому майна в дохід держави.
Відтак, колегія суддів приходить до висновку про те, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового: про відмову у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 та про задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 . 

За подачу зустрічного позову ОСОБА_2 сплачено 1 225 грн. 00 коп. судового збору (а.с. 77), а за подачу апеляційної скарги – 6 737 грн. 50 коп. (1 816, 80 + 3 695, 70) судового збору (а.с. 119, 178). Відтак, з ОСОБА_1 підлягає до стягнення на користь ОСОБА_2 7 962 грн. 50 коп. (1 225 + 6 737, 50) згаданих судових витрат.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.2, 376 ч.1 п.п. 1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

У Х В А Л И В:
       Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , представника ОСОБА_2 , задовольнити.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 03 вересня 2024 рокускасувати та ухвалити нове.

       Відмовити  ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 про визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 ідеальну частину квартири АДРЕСА_1 .

Зустрічний позов  ОСОБА_2 до  ОСОБА_1 задовольнити.
Визнати квартиру АДРЕСА_1 особистою приватною власністю ОСОБА_2 .

Стягнути з  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 7 962 грн. 50 коп. сплаченого судового збору.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 16 січня 2025 року.

       Головуючий:                                                Цяцяк Р.П.

       Судді:                                                                Ванівський О.М.

                                                                       Шеремета Н.О.