ПОСТАНОВА                                                     
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                                 
 
05 березня 2025 року
м. Київ
 
справа № 953/2568/23
провадження № 61-10267св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач),                 Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - служба у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 05 березня 2024 року у складі судді Єфіменко Н. В. та постанову Харківського апеляційного суду від 11 червня 2024 року у складі колегії суддів: Маміної О. В., Пилипчук Н. П., Тичкової О. Ю.,
Короткий зміст позовних вимог
1.            У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - служба у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, про визначення місця проживання дитини.
2.            В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на припинення сімейного життя із відповідачкою та неможливість у добровільному порядку визначити місце проживання дитини разом із ним у зв`язку з відсутністю взаєморозуміння з відповідачкою. 
3.            Також зазначав, що він проживає понад рік у м. Івано-Франківську разом із сином, який емоційно до нього прив`язаний, створив усі належні умови для навчального процесу та фізичного розвитку й здоров`я сина, займається його вихованням та матеріально утримує, дбає про його здоров`я, має постійне місце роботи, позитивно характеризується, без шкідливих звичок. 
4.            Водночас мати з березня 2022 року відсутня в Україні і не веде зв`язку з дитиною, не приймає участі в його вихованні, утриманні.
5.            Враховуючи викладене просив суд визначити місце проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком - ОСОБА_1 .
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
6.            Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 05 березня 2024 року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 11 червня 2024 року, у задоволенні позовних вимог відмовлено.
7.            Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що за встановлених обставин відсутні підстави вважати, що на час звернення позивача до суду з позовом про визначення місця проживання дитини, яка, з його слів, фактично проживала і проживає разом з ним, між батьками виник спір саме щодо місця проживання дитини, оскільки мати дитини не вимагає від батька дитини змінити її місце проживання, не порушує в судовому порядку питання про відібрання дитини у позивача, при вирішенні органом опіки та піклування питання про визначення місця проживання дитини відповідачка не заперечувала, що дитина фактично проживає з батьком та не заперечувала проти подальшого проживання дитини разом із ним.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
8.            У липні 2024 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 .
9.            Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 19 вересня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
10.         Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 лютого 2025 року справу призначено до розгляду у складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
11.         У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та задовольнити позовні вимоги.
12.         Підставою касаційного оскарження заявниця зазначає застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 686/20582/19-ц, від 20 вересня 2021 року у справі № 638/3792/20, від 11 березня 2021 року у справі № 710/1598/19, від 29 листопада 2023 року у справі № 757/555/22, від 13 березня 2024 року у справі № 730/921/21, від 24 квітня 2024 року у справі № 501/1786/22, від 26 червня 2024 року у справі № 334/3710/22 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
13.         Також підставою касаційного оскарження заявниця зазначає порушення норм процесуального права, а саме: не дослідження зібраних у справі доказів, встановлення обставин, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
14.         Касаційна скарга мотивована тим, що судами не враховано, що незважаючи на фізичну відсутність матері дитини та її відмову від участі в судових засіданнях існує очевидна правова невизначеність щодо місця проживання дитини, що є основою наявності юридичного спору.
15.         Крім того, відмова матері надати дозвіл на зміну місця реєстрації дитини, її відсутність в органі опіки, судових засіданнях та виїзд за кордон без визначення місця проживання дитини, незважаючи на фактичне її проживання із батьком, є додатковими аргументами, що підтверджують наявність спору про право.
16.         Заявниця посилається також на те, що якщо суд встановив відсутність спору, то мав закрити провадження у справі.
Відзиву на касаційну скаргу не подано
Фактичні обставини справи, встановлені судами
17.          ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Київського районного суду м. Харкова від 23 грудня 2022 року розірвано.
18.         Сторони мають двох синів, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвами про народження серії НОМЕР_1 від 07 серпня 2012 року, серії НОМЕР_2 від 26 серпня 2020 року.
19.         09 червня 2021 року рішенням Київського районного суду м. Харкова стягнуто з позивача на користь відповідача аліменти на її утримання в сумі 2 189 грн щомісячно до досягнення дитиною трьох років.
20.         27 липня 2022 року позивач взятий на облік внутрішньо переміщеної особи за адресою: АДРЕСА_1 , про що свідчить довідка №2615-5001925 від 27 липня 2022 року.
21.         27 липня 2022 року син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , також взятий на облік внутрішньо переміщеної особи за адресою: АДРЕСА_1 , у супроводі законного представника ОСОБА_1 , що підтверджується довідкою № 2615-5001925783 від 27 липня 2022 року, тимчасовим посвідченням ІНФОРМАЦІЯ_3 від 27 липня 2022 року.
22.         З довідки № ШК000000001 від 14 березня 2023 року вбачається, що ОСОБА_1 працює в ПП «Видавничий Дім «Школа» з 16 грудня 2021 року на посаді водія автотранспортних засобів. Позивач позитивно характеризується за місцем роботи, на обліку у психолога та нарколога не перебуває, що підтверджено характеристикою від 03 березня 2023 року, наданою комерційним директором ПП «Видавничий Дім «Школа», довідкою № 1018 від 28 червня 2023 року, довідкою № 914 від 28 червня 2023 року.
23.         З висновку-результату психологічного обстеження ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від 31 березня 2023 року, наданого кандидатом психологічних наук, доктором філософії, психолога практика, гельштрат-терапевта, арт-терапевта ОСОБА_7 , в емоційному полі хлопчика присутні всі члени сім`ї (батько, мати, братик сам хлопчик). На теперішній момент роль матері сприймається хлопчиком як емоційне напруження, прослідковується настороженість й емоційне хвилювання щодо тем взаємовідносин між батьком та матір`ю. Зі слів хлопчика він вже більше року проживає з батьком і самостійно вирішив проживати з ним, а мама поїхала за кордон. З батьком йому спокійніше, він більше з ним спілкується, проводить вільний час, турбується. В актуальній життєвій ситуації прослідковується емоційні переживання, пов`язані із відсутністю необхідної материнської турботи і розуміння його зі сторони матері. Водночас спостерігається змінення родинних зав`язків з батьком та його підтримка дитини у різних життєвих ситуаціях, що сприяє розвитку позитивного емоційного стану у дитини. Проекція майбутнього пов`язана із проживанням з батьком та є позитивною. У зв`язку з наявністю емоційної напруги дитини щодо ситуації відсутності ролі матері в його житті, взаємовідносини колишнього подружжя стосовно нього, а також підвищеною сенситивністю дитини, необхідно рекомендувати зменшити включення хлопчика у судовий процес.
24.         З акта обстеження житлово-побутових умов сім`ї від 21 липня 2023 року, складеного працівниками служби у справах дітей виконавчого комітету міської ради, вбачається, що у орендованому позивачем помешканні створені належні умови для проживання та розвитку дитини, з малолітнім ОСОБА_5 було проведено бесіду, який зазначив, що з мамою спілкується не часто, хоче проживати з татом, каже, що одного разу телефонував мамі, але вона не брала слухавку, після чого спілкуватись з нею не має бажання.
25.         З висновку № 69 від 19 січня 2024 року вбачається, що служба у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради вважає доцільним відмовити у визначенні місця проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з відсутністю спору між батьками.
Позиція Верховного Суду
26.         Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
27.         Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
28.         Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
29.         Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановленні в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
30.         Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права
31.         Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
32.         Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
33.         Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
34.         Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
35.         Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 
27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
36.         У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
37.         Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
38.         Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини (частина друга статті 160 СК України).
39.         Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
40.         У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
41.         У рішенні від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява 
№ 2091/13, ЄСПЛ зазначав, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).
42.         У параграфі 54 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 7 грудня 
2006 року, заява № 31111/04, вказано, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.
43.         Аналіз наведених норм права, практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім - права батьків.
44.         Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.
45.         При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.
46.         Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди, насамперед, мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи, при цьому, сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.
47.         Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
48.         За змістом частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
49.         Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див. постанови Верховного Суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21, від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21).
При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19).
50.         У відповідності до положень частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
51.         Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
52.         Під час розгляду справи, яка переглядається касаційним судом, судами попередніх інстанцій встановлено, що: син ОСОБА_5 проживає разом із батьком; у  висновку служби у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 19 січня 2024 року вказано, що відповідач не заперечує щодо проживання сина з батьком.
53.         При цьому матеріали справи не містять жодних заперечень відповідачки стосовно визначення місця проживання сина разом із позивачем.
54.         Частинами другою, третьої статті 7 СК України визначено, що сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Сімейні відносини регулюються лише у тій частині, у якій це є допустимим і можливим з точки зору інтересів їх учасників та інтересів суспільства.
55.         З огляду на встановлені обставини, суди дійшли правильного висновку про відмову у позові зважаючи на відсутність правових підстав для втручання держави у сімейні відносини, врегульовані за згодою (домовленістю) їх учасників, та недоведеність необхідності захисту інтересів позивача та малолітньої дитини, як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення оскаржених судових рішень.
56.         Вказане загалом узгоджується із висновками Верховного Суду у постановах від 10 липня 2024 року у справі № 127/16211/23, від 10 грудня 
2024 року у справі №299/8679/23, від 15 січня 2025 року у справі 
№ 755/15383/23, від 25 лютого 2025 року у справі № 562/3371/23.
57.         Доводи заявниці про те, що незважаючи на фізичну відсутність матері дитини та її відмову від участі в судових засіданнях існує очевидна правова невизначеність щодо місця проживання дитини, що є основою наявності юридичного спору, відхиляються колегією суддів, оскільки судове рішення у справі про визначення місця проживання дитини з одним із батьком може бути ухвалено коли між батьками немає домовленості про те, з ким із них буде проживати дитина. Натомість у справі, яка переглядається, син постійно проживав із батьком, відповідачка не заперечувала щодо проживання дитини разом із батьком, а тому вказані посилання є помилковими щодо наявності підстав для визначення місця проживання дитини за рішенням суду, оскільки суд уповноважений на це у випадку недосягнення згоди маж батьком і матір`ю (статті 160, 161 СК України).
58.         Крім того, доводи заявника щодо необхідності закриття провадження у справі у зв`язку із відсутністю спору є безпідставними, оскільки, як вказувалось вище, відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.
59.         Колегія суддів відхиляє посилання заявниці на те, що суди прийняли до уваги недопустимий доказ, а саме висновок органу опіки та піклування, оскільки статтею 19 СК України визначено обов`язкову участь органу опіки та піклування у вказаній категорії справ, надання останнім висновку, з яким суд може не погодитись, якщо такий суперечить інтересам дитини. Разом із тим, таких обставин під час розгляду справи в судах попередніх інстанцій не встановлено.
60.         При цьому Верховний Суд також вважає за необхідне зазначити, що відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанції, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
61.         Таким чином, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
62.         Доводи касаційної скарги щодо неврахування судами висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 686/20582/19-ц, від 20 вересня 2021 року у справі № 638/3792/20, від 11 березня 2021 року у справі № 710/1598/19, від 29 листопада 2023 року у справі № 757/555/22, від 13 березня 2024 року у справі № 730/921/21, від 24 квітня 2024 року у справі № 501/1786/22, від 26 червня 2024 року у справі № 334/3710/22, відхиляються колегією суддів, оскільки судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій, з урахуванням встановлених фактичних обставин, не суперечать висновками, викладеним у вказаних постановах.
63.         Вказані, а також інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального і процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.
64.         Водночас відмова в позові у розглядуваній справі не позбавляє  ОСОБА_1 права звернення до суду із вимогами про визначення місця проживання дитини у разі, якщо в подальшому батьки не дійдуть згоди щодо місця проживання малолітнього сина, а із досягненням чотирнадцятирічного віку ОСОБА_4 вправі самостійно обрати собі місце проживання будь з ким із батьків.
65.             Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
66.             Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають.
Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
1.            Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.
2.            Рішення Київського районного суду м. Харкова від 05 березня 2024 року та постанову Харківського апеляційного суду від 11 червня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                  Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                             О. В. Білоконь
 
                                                                                                        О. М. Осіян
 
                                                                                                        Н. Ю. Сакара
                                                                                                       
                                                                                                        В. В. Шипович