ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 лютого 2025 року                                                                                
м. Чернівці
справа № 716/397/23
провадження 22-ц/822/157/25
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Половінкіної Н. Ю.
суддів Кулянди М.І., Одинака О.О.
секретаря Тодоряка Г.Д.
з участю представника позивача ОСОБА_1 
учасники справи:
позивач ОСОБА_2 
відповідач ОСОБА_3 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_4 
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Поляк Петро Петрович, на рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 21 листопада 2024 року, головуючий у першій інстанції Вайновська О.Є.
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
ОСОБА_2 у березні 2023 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні майном.
Вказував на право власності на земельну ділянку кадастровий номер кадастровий номер 7321588800:02:003:0076 площею 0,0825 га цільовим призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованої на АДРЕСА_1 .
Зазначав, що сестра ОСОБА_3 , скориставшись його відсутністю, розпочала незаконне будівництво.
Здійснення ОСОБА_3 незаконної забудови земельної ділянки кадастровий номер 7321588800:02:003:0076 площею 0,0825 га цільовим призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованої на АДРЕСА_1 , обмежує його у повній реалізації права власності на земельну ділянку.
Просив усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою кадастровий номер кадастровий номер 7321588800:02:003:0076 площею 0,0825 га цільовим призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) на АДРЕСА_1 шляхом знесення самочинного будівництва, здійсненого ОСОБА_3 , нею або за її рахунок. 

ОСОБА_2 у травні 2024 року уточнив позовні вимоги, просив усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою кадастровий номер кадастровий номер 7321588800:02:003:0076 площею 0,0825 га цільовим призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) на АДРЕСА_1 шляхом знесення самочинного будівництва, здійсненого ОСОБА_3 , нею самою або за її рахунок, а саме наступних будівель і споруд відповідно до висновку експерта №24 за результатами проведення судової будівельно-технічної і земельно-технічної експертизи, виконаної Спільним підприємством «Західно-Український Експертно-Консультативний Центр» від 09 лютого 2024 року: житловий будинок літ.А, житловий будинок літ.Ж, літня кухня літ.З, вбиральня літ.Е, огорожа літ.№1-2.

Ухвалою Заставнівського районного суду Чернівецької області від 20 червня 2024 року залучено до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_4 .
Короткий зміст оскаржуваного рішення суду
Рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 21 листопада 2024 року прийнято відмову ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Поляк П.П., від позову до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення будівель житлового будинку літ.А, вбиральні літ.Е, огорожі №1-2, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 .
Провадження у справі за позовом ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Поляк П.П., до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення будівель житлового будинку літ.А, вбиральні літ.Е, огорожі №1-2, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , закрито.
У позові ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Поляк П.П., до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення будівель житлового будинку літ.Ж, літньої кухні літ.З, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Поляк П.П., в апеляційній скарзі просить рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 21 листопада 2024 року в частині відмови у позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення будівель житлового будинку літ.Ж, літньої кухні літ.З, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , скасувати.
Ухвалити нове судове рішення, яким усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою кадастровий номер 7321588800:02:003:0076 площею 0,0825 га цільовим призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованої за адресою: АДРЕСА_1 шляхом знесення самочинного будівництва, здійсненого ОСОБА_3 , нею самою або за її рахунок.
Узагальнені доводи осіб, які подали апеляційну скаргу
Зазначає, що суд першої інстанції встановивши здійснення ОСОБА_3 на земельній ділянці по АДРЕСА_1 самочинного будівництва житлового будинку літ.Ж, літньої кухні літ.З, неправильно застосував положення частини 7 статті 376 ЦК України, не застосував правила частини 4 статті 376, частини 4 статті 413 ЦК України.
Висновок суду першої інстанції, що будівництво житлового будинку літ.Ж, літньої кухні літ.З розпочато з дозволу спадкодавця ОСОБА_5 є безпідставним.
Єдиними підставами для забудови чужої земельної ділянки є укладений між власником земельної ділянки та особо, яка має намір здійснювати забудову, договір суперфіцію або заповіт у разі наявності в ньому застереження, яким спадкодавець (заповідач) зобов`язує спадкоємця надати іншій особі право користування земельною ділянкою для забудови, яка входить до складу спадщини.
У матеріалах справи відсутні докази, які дають можливість встановити рік будівництва ОСОБА_3 житлового будинку літ.Ж, у технічному паспорті на садибний (індивідуальний) будинок значиться лише 2010 рік побудови літньої кухні літ.З.
Вважає, що помилковими є висновки суду першої інстанції про врегулювання правовідносин з самочинного будівництва між ОСОБА_3 та співвласником 1/7 частини земельної ділянки кадастровий номер 7321588800:02:003:0076 площею 0,0825 га цільовим призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованої на АДРЕСА_1 , ОСОБА_4 , оскільки частка земельної ділянки не виділена в натурі.
Вказує на доведеність ОСОБА_2 порушення права власності на земельну ділянку.
Посилається на висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 15 листопада 2023 року у справі №916/1174/22 (провадження №12-39гс23), за якими самочинне будівництво нерухомого майна особою, яка не є власником земельної ділянки, слід розглядати як порушення прав власника відповідної земельної ділянки.
Належними вимогами, які може заявити особа – власник земельної ділянки, на якій здійснено (здійснюється) самочинне будівництво, для захисту прав користування та розпорядження такою земельною ділянкою, є вимога про знесення самочинно побудованого нерухомого майна або вимога про визнання права власності на самочинно побудоване майно.
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
Відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Поляк П.П., не надходило.
Мотивувальна частина
Позиція апеляційного суду
Відповідно до правила, встановленого частиною 1 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно роз`яснень, які містяться в пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року №12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», суд апеляційної інстанції при перевірці законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги згідно з частинами третьою та четвертою статті 303 ЦПК України лише в разі, якщо буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення. За цих умов апеляційний суд перевіряє справу в повному обсязі й зобов`язаний мотивувати в рішенні вихід за межі доводів апеляційної скарги, проведення перевірки справи в повному обсязі.
У разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.
ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Поляк П.П., рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 21 липня 2024 року в частині прийняття відмови ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Поляк П.П., від позову до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення будівель житлового будинку літ.А, вбиральні літ.Е, огорожі №1-2, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Поляк П.П., до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення будівель житлового будинку літ.А, вбиральні літ.Е, огорожі №1-2, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , не оскаржується.
Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Поляк П.П., підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відмовляючи у позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення будівель житлового будинку літ.Ж, літньої кухні літ.З, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для захисту права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку на АДРЕСА_1 у спосіб знесення самочинно збудованого нерухомого майна.
На обґрунтування таких висновків суд першої інстанції вказав, що житловий будинок літ.Ж, літня кухня літ.З, розташовані на земельній ділянці кадастровий номер 7321588800:02:003:0076 площею 0,0825 га цільовим призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованої на АДРЕСА_1 , є самочинним будівництвом.
Водночас суд першої інстанції вважав, що ОСОБА_3 будівництво житлового будинку літ.Ж, літньої кухні літ.З розпочато з дозволу власника земельної ділянки ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , з технічного паспорта на домоволодіння АДРЕСА_1 вбачається, що житловий будинок літ.Ж, літня кухня літ.З побудовані станом на листопад 2016 року.
Натомість,  ОСОБА_2  набуто право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 у травні 2021 року.
Крім того, рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 20 жовтня 2023 року визнано право власності ОСОБА_4 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 на 1/7 частину земельної ділянки кадастровий номер 7321588800:02:003:0076 площею 0,0825 га цільовим призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованої на АДРЕСА_1 ; витребувано на користь ОСОБА_4 з володіння ОСОБА_2 1/7 частину земельної ділянки кадастровий номер 7321588800:02:003:0076 площею 0,0825 га цільовим призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованої на АДРЕСА_1 .
Зазначаючи, що частки ОСОБА_2 та ОСОБА_4 у спільній власності на земельну ділянку не виділені в натурі, суд першої інстанції вважав, що правовідносини з приводу самочинного будівництва можуть бути узгоджені між співвласником земельної ділянки ОСОБА_4 та ОСОБА_3 без знесення будівель, що не порушуватиме право ОСОБА_2 .
ОСОБА_2 не заявлено вимоги про перебудову чи приведення спірних правовідносин у правове поле іншим чином, крім знесення нерухомого майна.
Вимоги ОСОБА_2 про знесення самочинного будівництва є надмірними, враховуючи надання співвласником земельної ділянки ОСОБА_4 згоди на використання земельної ділянки та можливість у подальшому визнання права власності на такий об`єкт.
Відповідно до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення в частині, яка оскаржується, наведеним нормам не відповідає.
Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій
Встановлено, що внаслідок смерті ОСОБА_6 відкрилась спадщина 11 квітня 2016 року.
На підставі інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державн7ого реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 07 травня 2021 року №255644354 приватним нотаріусом Заставнівського районного нотаріального округу Чернівецької області Малітовською Т.М. 27 листопада 2016 року здійснено реєстрацію права власності ОСОБА_7 на земельну ділянку кадастровий номер 7321588800:02:003:0076 площею 0,0825 га цільовим призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованої на АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину серія та номер1707, виданого приватним нотаріусом Заставнівського районного нотаріального округу Чернівецької області Малітовською Т.М.
Рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 20 жовтня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, приватного нотаріуса Заставнівського районного нотаріального округу Чернівецької області Малітовської Т.М. про визнання заяви-відмови від прийняття спадщини, свідоцтва про право на спадщину недійсними, витребування майна у добросовісного набувача, скасування реєстрації права власності на спадкове майно, визнання права власності на спадкове майно встановлено, що  ОСОБА_7 та ОСОБА_2 укладено договір дарування земельної ділянки кадастровий номер 7321588800:02:003:0076 площею 0,0825 га цільовим призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованої на АДРЕСА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Заставнівського районного нотаріального округу Чернівецької області Малітовською Т.М. 07 травня 2021 року, зареєстрованого за номером 672.
Згідно довідки-характеристики Комунального підприємства «Заставнівське бюро технічної інвентаризації» від 23 червня 2021 року №195 на АДРЕСА_1 знаходиться житловий будинок літ.А, вбиральня літ.Е, огорожа №1-2, зведено самочинно житловий будинок літ.Ж, літня кухня літ.З.

На підставі технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 , виготовленого Комунальним підприємством «Заставнівське бюро технічної інвентаризації» 07 листопада 2016 року за замовленням ОСОБА_7 на АДРЕСА_1 знаходиться житловий будинок літ.А, житловий будинок літ.Ж, літня кухня літ.З, вбиральня літ.Е, огорожа №1-2.
За висновком судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи експерта Спільного підприємства «Західно-Український Експертно-Консультативний Центр» від 09 лютого 2024 року №24 встановити рік здійснення самочинного будівництва, розташованого в межах земельної ділянки кадастровий номер 7321588800:02:003:0076 площею 0,0825 га цільовим призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованої на АДРЕСА_1 , не надається можливим. Але слід зауважити, що в технічному паспорті на садибний (індивідуальний) житловий будинок, виготовлений Заставнівським районним бюро технічної інвентаризації станом на 07 листопада 2016 року в розділі «Характеристика будинку, господарських будівель та споруд» значиться під літ.З літня кухня, яка добудована до житлового будинку літ.А із зазначенням року побудови 2010.
Рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 20 жовтня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, приватного нотаріуса Заставнівського районного нотаріального округу Чернівецької області Малітовської Т.М. про визнання заяви-відмови від прийняття спадщини, свідоцтва про право на спадщину недійсними, витребування майна у добросовісного набувача, скасування реєстрації права власності на спадкове майно, визнання права власності на спадкове майно витребувано на користь ОСОБА_4 з володіння ОСОБА_2 1/7 частину земельної ділянки кадастровий номер 7321588800:02:003:0076 площею 0,0825 га цільовим призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованої на АДРЕСА_1 .
Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
За змістом частини 1, 2 статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами.
Відповідно до частини першої статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.
З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_2 , відповідач ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_4 належним чином повідомлені про розгляд справи апеляційним судом згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення 0610226632835 ОСОБА_2 04 лютого 2025 року, рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення 0610226632959 ОСОБА_3 30 січня 2025 року, рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення 0610226633092 ОСОБА_4 30 січня 2025 року.
Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Ураховуючи, що позивач ОСОБА_2 , відповідач ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_4 були належним чином повідомлені про судове засідання, у судове засідання не з`явилися, відповідач ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_4 явку представника не забезпечили, є підстави для висновку про належне забезпечення прав позивача ОСОБА_2 , відповідача ОСОБА_3 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_4 , передбачених законом.
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.
Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права.
Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України.
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (частина 3 статті 16 ЦК України).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 вказала, що під способами захисту суб`єктивних земельних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи правоохоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту земельних прав наведено в частині третій статті 152 ЗК України.
Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, зокрема визначеним частиною третьою статті 152 ЗК України, або ж іншим способом, який передбачено законом.
Частиною другою статті 90 ЗК України передбачено, що порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.
Відповідно до частини першої третьої статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.
Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у абзаці 2 пункту 11 постанови від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частина перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.
Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку, зокрема у визначений спосіб, є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтверджений належним доказами факт порушення (невизнання або оспорювання) цього права на земельну ділянку.
Такі правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 20 березня 2018 року у справі № 910/1016/17, від 17 квітня 2018 року у справі № 914/1521/17.
Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частини перша та друга статті 319 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).
Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від16 квітня 2004 року №7«Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.
Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується Конституцією України (частина перша, друга статті 373 ЦК України).
Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення (частина четверта статті 373 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам.
Згідно з частиною першою статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що стаття 376 ЦК України розміщена у главі 27 «Право власності на землю (земельну ділянку)», тобто правовий режим самочинного будівництва пов`язаний з питаннями права власності на землю.
Заслуговують на увагу посилання  ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Поляк П.П., в апеляційній скарзі на доведення порушення його права власності на земельну ділянку кадастровий номер 7321588800:02:003:0076 площею 0,0825 га цільовим призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованої на АДРЕСА_1 .
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 набуто право власності на земельну ділянку на підставі договору між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 дарування земельної ділянки кадастровий номер 7321588800:02:003:0076 площею 0,0825 га цільовим призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованої на АДРЕСА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Заставнівського районного нотаріального округу Чернівецької області Малітовською Т.М. 07 травня 2021 року, зареєстрованого за номером 672.
У відзиві на позов ОСОБА_6 вказувала, що з дозволу матері ОСОБА_6 здійснила будівництво житлового будинку літ.Ж, літньої кухні літ.З на земельній ділянці на АДРЕСА_1 .
Судом першої інстанції встановлено, що житловий будинок літ.Ж, літня кухня літ.З, розташовані на земельній ділянці кадастровий номер 7321588800:02:003:0076 площею 0,0825 га цільовим призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованої на АДРЕСА_1 , є самочинним будівництвом.
У матеріалах справи відсутні докази здійснення ОСОБА_3 будівництва житлового будинку літ.Ж, літньої кухнї літ.З на земельній ділянці кадастровий номер 7321588800:02:003:0076  площею 0,0825 га цільовим призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованій на  АДРЕСА_1 , за наявності повідомлення про початок виконання будівельних робіт, відповідного документа на право власності чи користування земельною ділянкою, належно затвердженого проекту.
За висновком судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи експерта Спільного підприємства «Західно-Український Експертно-Консультативний Центр» від 09 лютого 2024 року №24 встановити рік здійснення самочинного будівництва, розташованого в межах земельної ділянки кадастровий номер 7321588800:02:003:0076 площею 0,0825 га цільовим призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованої на АДРЕСА_1 , не надається можливим. Але слід зауважити, що в технічному паспорті на садибний (індивідуальний) житловий будинок, виготовлений Заставнівським районним бюро технічної інвентаризації станом на 07 листопада 2016 року в розділі «Характеристика будинку, господарських будівель та споруд» значиться під літ.З літня кухня, яка добудована до житлового будинку літ.А із зазначенням року побудови 2010.
Знаходження на земельній ділянці одного власника об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) іншого власника істотно обмежує права власника землі, при цьому таке обмеження є безстроковим. Так, власник землі в цьому разі не може використовувати її ані для власної забудови, ані іншим чином і не може здати цю землю в оренду будь-кому, окрім власника будівлі чи споруди. Тому державна реєстрація будівлі, споруди на чужій земельній ділянці є фактично і реєстрацією обмеження права власника землі (пункт 84 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18).
З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 листопада 2023 року у справі № 916/1174/22 (провадження № 12-39гс23) виснувала, що самочинне будівництво нерухомого майна особою, яка не є власником земельної ділянки, слід розглядати як порушення прав власника відповідної земельної ділянки.
Разом із цим сам по собі факт державної реєстрації права власності на самочинно побудовану будівлю, споруду не слід розглядати як окреме щодо факту самочинного будівництва порушення прав власника земельної ділянки.
Здійснення самочинного будівництва порушує права власника земельної ділянки, у тому числі в разі відсутності державної реєстрації права власності на самочинно побудоване нерухоме майно за відповідною особою. Факт самочинного будівництва змушує власника земельної ділянки діяти з урахуванням того, що на відповідній земельній ділянці наявні певні об`єкти нерухомості, що обмежує можливості як користування, так і розпорядження земельною ділянкою.
Отже, самочинно побудоване нерухоме майно, право власності на яке не зареєстроване за жодною особою, все одно обмежує власника відповідної земельної ділянки в користуванні та розпорядженні нею.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 листопада 2023 року у справі № 916/1174/22 (провадження № 12-39гс23) зробила висновок, що права власника земельної ділянки порушуються в результаті факту самочинного будівництва, а не факту державної реєстрації права власності на самочинно побудоване майно. Державна реєстрація права власності на самочинно побудовану будівлю, споруду поза встановленим статтею 376 ЦК України порядком за особою, яка таке будівництво здійснила, лише додає до вже існуючих фактичних обмежень (які з`явились безпосередньо з факту самочинного будівництва) власника земельної ділянки в реалізації його права власності додаткові юридичні обмеження.
З огляду на здійснення ОСОБА_3 самочинного будівництва житлового будинку літ.Ж, літньої кухні літ.З на земельній ділянці кадастровий номер 7321588800:02:003:0076  площею 0,0825 га цільовим призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованій на  АДРЕСА_1 , порушено права власника земельної ділянки ОСОБА_2  як на користування, так і на розпорядження земельною ділянкою.
Водночас слід погодитися з доводами ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Поляк П.П., в апеляційній скарзі  про неправильне застосування судом першої інстанції положення частини 7  статті 376 ЦК України з огляду на посилання суду першої інстанції на те, що ОСОБА_2  не заявлено вимоги про перебудову. 
Відповідно до частин другої, четвертої, п`ятої, сьомої статті 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.
На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб.
У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.
Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.
Отже, системний аналіз зазначених положень дає підстави для висновків про те, що самочинне будівництво підлягає безумовному знесенню, якщо: власник земельної ділянки заперечує проти визнання права власності за особою, яка здійснила таке будівництво; власник земельної ділянки не заперечує проти визнання права власності на самочинну забудову, однак така забудова порушує права інших осіб на зазначену земельну ділянку; самочинна забудова зведена на наданій земельній ділянці, але з відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил, що порушує права інших осіб, за умови, що особа, яка здійснила самочинне будівництво, відмовилась від здійснення перебудови (постанова Верховного Суду України від 06 вересня 2017 року у справі № 642/7110/15-ц).
Верховний Суд у постанові від 04 серпня 2020 року у справі № 638/6655/16-ц (провадження № 61-6540св19) зазначив, що збудований об`єкт нерухомості може бути знесений особою, яка здійснила самочинне будівництво, або за її рахунок лише на підставі судового рішення     у випадках, передбачених частинами четвертою та сьомою статті 376 ЦК України, а саме: якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, що здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці; якщо така забудова порушує права інших осіб; якщо проведення перебудови об`єкта є неможливим; особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, відмовляється від проведення перебудови відповідно до прийнятого судом рішення.
Також Верховний Суд у постанові від 29 січня 2025 року у справі № 205/2916/20 (провадження № 61-2946св24) вказав, що позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред`явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки з підстав, передбачених статтями 391, 396 ЦК України.
Частиною другою статті 212 ЗК України передбачено, що приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки.
Отже, належними вимогами, які може заявити особа - власник земельної ділянки, на якій здійснено (здійснюється) самочинне будівництво, для захисту прав користування та розпорядження такою земельною ділянкою, є вимога про знесення самочинно побудованого нерухомого майна або вимога про визнання права власності на самочинно побудоване майно (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі № 916/1174/22).
У постанові Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі № 461/3490/18 зазначено, що належним способом захисту прав власності міської ради як власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, щодо користування і розпорядження цією земельною ділянкою є вимога про знесення такої забудови, яку позивач вважає самочинною, відповідно до частини четвертої статті 376 ЦК України. Належним відповідачем за такою вимогою є власник відповідної забудови.
Знесення незаконно побудованого житлового будинку за рахунок особи, яка здійснила будівництво, є належним і ефективним способом захисту прав власника (користувача) земельної ділянки. Застосування цієї вимоги виключає інші способи захисту, зокрема визнання недійсним і скасування свідоцтва про право власності на об`єкт нерухомості, що не усуває порушень, спричинених незаконним будівництвом. Відповідний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 27 жовтня 2021 року у справі № 202/7377/16-ц.
У постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 442/302/17 зроблено висновок, що задоволення вимоги про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самочинно побудованого нежитлового приміщення за рахунок особи, яка здійснила таке самочинне будівництво є належним та ефективним способом захисту прав власника (користувача). Застосування вимог про знесення самочинного будівництва виключає застосування інших вимог власника (користувача) земельної ділянки про усунення перешкод у користуванні належною йому земельною ділянкою.
Правовий порядок знесення будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майно залежить від підстав, за якими його віднесено до об`єкта самочинного будівництва.
За змістом частини 7 статті 376 Цивільного кодексу України зобов`язання особи, яка здійснила будівництво, провести відповідну перебудову можливе лише у разі: істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил.
В інших випадках самочинного будівництва, зокрема, якщо нерухоме майно збудоване або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, стаття 376 Цивільного кодексу України не ставить можливість знесення об`єкта самочинного будівництва в залежність від можливостей його перебудови.
В цьому випадку знесення самочинного будівництва можливе без попереднього рішення суду про зобов`язання особи, яка здійснила будівництво, провести відповідну перебудову. Це є логічним та виправданим, оскільки такі види самочинного будівництва, безперечно, не можуть бути приведені до легітимного стану шляхом перебудови.
Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі №822/2149/18 (адміністративне провадження №К/9901/5732/19).
У справі, яка розглядається, встановлено, що ОСОБА_3 здійснено будівництво житлового будинку літ.Ж, літньої кухні літ.З на земельній ділянці кадастровий номер 7321588800:02:003:0076 площею 0,0825 га цільовим призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованій на АДРЕСА_1 , без документів, що дають на це право, без повідомлення про початок виконання будівельних робіт, без відповідного документа на право власності чи користування земельною ділянкою, без належно затвердженого проекту.
Отже, у спірних правовідносинах має місце той вид самочинного будівництва, для якого Цивільний кодекс України не встановлює правила, що знесенню передує рішення суду про зобов`язання особи, яка здійснила будівництво, провести відповідну перебудову. Тобто, частина 7 статті 376 Цивільного кодексу України спірні правовідносини не регулює.
Твердження ОСОБА_3 про здійснення будівництва житлового будинку літ.Ж, літньої кухні літ.З на земельній ділянці кадастровий номер 7321588800:02:003:0076  площею 0,0825 га цільовим призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованій на  АДРЕСА_1 , з дозволу власника земельної ділянки ОСОБА_6 , до набуття ОСОБА_2  права власності на земельну ділянку не змінює правовий режим самочинного будівництва та підстав, за якими його віднесено до об`єкта самочинного будівництва.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була відведена у користування для цієї мети, не надана у встановленому порядку під уже збудоване нерухоме майно.
Рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 20 жовтня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, приватного нотаріуса Заставнівського районного нотаріального округу Чернівецької області Малітовської Т.М. про визнання заяви-відмови від прийняття спадщини, свідоцтва про право на спадщину недійсними, витребування майна у добросовісного набувача, скасування реєстрації права власності на спадкове майно, визнання права власності на спадкове майно витребувано на користь ОСОБА_4 з володіння ОСОБА_2 1/7 частину земельної ділянки кадастровий номер 7321588800:02:003:0076 площею 0,0825 га цільовим призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованої на АДРЕСА_1 .
З огляду на викладене висновки суду першої інстанції про те, що вимоги ОСОБА_2 про знесення самочинного будівництва є надмірними, враховуючи надання співвласником земельної ділянки ОСОБА_4 згоди на користування земельною ділянкою ОСОБА_3 , можливості визнання права власності на такий об`єкт, є безпідставними. 
Згідно з частиною першою статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. 
У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 363/928/16-ц (провадження № 61-24395св18) зроблено висновок, що при здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно.
Судом першої інстанції встановлено, що частки земельної ділянки кадастровий номер 7321588800:02:003:0076 площею 0,0825 га цільовим призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованої на АДРЕСА_1 , в натурі співвласникам не виділялися, порядок користування земельною ділянкою між ними не встановлювався.
На підставі частини четвертої, п`ятої, шостої статті 376 ЦК України якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок
На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.
Особа, яка здійснила самочинне будівництво, має право на відшкодування витрат на будівництво, якщо право власності на нерухоме майно визнано за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій воно розміщене.
Отже, за обставин здійснення ОСОБА_3  самочинного будівництва житлового будинку літ.Ж, літньої кухні літ.З на земельній ділянці кадастровий номер 7321588800:02:003:0076  площею 0,0825 га цільовим призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованій на  АДРЕСА_1 , яка не була надана у користування для цієї мети, не відведена у встановленому порядку під уже збудоване нерухоме майно, порушення права власника ОСОБА_2  на користування та розпорядження земельною ділянкою, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у захисті права ОСОБА_2 у обраний ним спосіб шляхом знесення самочинного будівництва на порушення норм матеріального права.
Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися, розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 зазначено, що спір у цій справі виник щодо передачі у приватну власність земельної ділянки лісогосподарського  призначення та її незаконної забудови, а позовні вимоги стосувалися витребування земельної ділянки лісового фонду шляхом знесення будівель. Велика Палата Верховного Суду у цій справі зазначила, що у кожному випадку, коли володіючий власник просить про усунення йому перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом демонтажу спорудженого на ній об`єкта нерухомості, суд має перевіряти правомірність втручання держави у права на повагу до житла та мирного володіння на цей об`єкт шляхом його демонтажу, а саме: наявність підстави для такого втручання у законодавстві, легітимність мети цього втручання (його відповідність цілям, визначеним у пункті 2 статті 8 Конвенції та абзаці другому статті 1 Першого протоколу до Конвенції) та пропорційність демонтажу відповідній меті (можливість досягнення останньої проведенням демонтажу за відсутності менш обтяжливих для відповідача способів захисту прав позивача). Залежно від результату такої перевірки суд вирішує питання про задоволення чи відмову у задоволенні позову. У разі його задоволення відшкодування особі вартості майна, що підлягає демонтажу, не є можливим за відсутності для цього юридичних підстав (зокрема, правомірності його спорудження, добросовісності набуття права на нього, заявлення вимоги про відшкодування та її обґрунтованості).
Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного прав. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три окремі норми: 1) виражається у першому реченні першого абзацу, закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер; 2) викладена у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) закріплена у другому абзаці та визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), пункти 166 - 168).
Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.
Втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.
Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів.
Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).
Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.
У цій справі з огляду на характер спірних правовідносин немає невідповідності заходу втручання держави у право володіння ОСОБА_3 самочинно збудованими житловим будинком літ.Ж, літньою кухнею літ.З критеріям правомірного втручання у це право, сформованим у сталій практиці Європейського суду з прав людини.
У справі, яка переглядається, суспільний інтерес у знесенні самочинного будівництва спрямований на задоволення соціальних потреб щодо відновлення законності.
Колегія суддів враховує, що право ОСОБА_2 на усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самочинного будівництва з огляду на те, що особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього, становить пропорційне втручання у право володіння ОСОБА_3 самочинно збудованими житловим будинком літ.Ж, літньою кухнею літ.З, з дотриманням рівноваги (балансу) між інтересом в даному випадку власника земельної ділянки ОСОБА_2 та інтересом ОСОБА_3 у заволодінні земельною ділянкою для будівництва.
Відшкодування ОСОБА_3 вартості майна, що підлягає знесенню, не є можливим за відсутності для цього юридичних підстав (зокрема, правомірності його спорудження, заявлення вимоги про відшкодування та її обґрунтованості).
Розподіл судових витрат
Постанова суду апеляційної інстанції складається, крім іншого з нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення (підпункту б пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України).
Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до частини 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Положеннями частини 1 та 2 статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.
З мотивувальної частини постанови вбачається, що рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 21 листопада 2024 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Поляк Петро Петрович, до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення будівель житлового будинку літ.Ж, літньої кухні літ.З, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , підлягає скасуванню, позов ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Поляк П.П., до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самочинного будівництва задоволенню.
Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви немайнового характеру юридичною особою сплачується судовий збір у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відповідно до підпунктів 6, 7 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання апеляційної скарги на рішення суду судовий збір підлягає сплаті в розмірі 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.
За подання позовної заяви ОСОБА_2 сплачено судовий збір в сумі 859 грн за квитанцією Акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК» від 09 березня 2023 року №58791.
За подання апеляційної скарги ОСОБА_2 сплачено судовий збір в сумі 1488 грн за квитанцією Акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК» від 09 січня 2025 року №9522-4953-5273-3125.
З огляду на наведене  з  ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню судові витрати з сплати судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги в сумі 2481 грн.
Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішенні від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Згідно з частинами 1, 2 статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини 1 статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Частинами 1, 3 статті 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Статтею 134 ЦПК України передбачено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Суд може попередньо визначити суму судових витрат (крім витрат на професійну правничу допомогу), пов`язаних з розглядом справи або певною процесуальною дією. Така попередньо визначена судом сума не обмежує суд при остаточному визначенні суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

У відповідності до пункту 1,2 частини другої статті 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача.

Частинами першою - третьою статті 246 ЦПК України встановлено, що якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 270 цього Кодексу.

Зі змісту статей 10 - 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.

При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України).

Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

На підставі частини другої 174 ЦПК України заявами по суті справи є: позовна заява, відзив на позовну заяву (відзив), відповідь на відзив, заперечення, пояснення третьої особи щодо позову або відзиву.

Зі змісту частини другої статті 134 ЦПК України вбачається, що у разі неподання учасником справи попереднього розрахунку у суду є право, а не обов`язок відмовити у відшкодуванні відповідних судових витрат. Тобто сам по собі факт неподання стороною попереднього розрахунку судових витрат разом з першою заявою по суті спору не є безумовною та абсолютною підставою для відмови у відшкодуванні відповідних судових витрат.

Зазначене положення забезпечує дотримання принципу змагальності, відповідно до якого учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених ЦПК України.
Подання попереднього (орієнтовного) розрахунку сум судових витрат, які сторона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, забезпечує можливість іншій стороні належним чином підготуватися до спростування витрат, які вона вважає необґрунтованими та доводити неспівмірність таких витрат, заявивши клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, відповідно, забезпечує дотримання принципу змагальності. Крім того, попереднє визначення суми судових витрат надає можливість судам у визначених законом випадках здійснювати забезпечення судових витрат та своєчасно (під час прийняття рішення у справі) здійснювати розподіл судових витрат.

З огляду на викладене вище відмова у відшкодуванні витрат на правову допомогу є правом суду, а не обов`язком, реалізація якого є наслідком доведення стороною обставин того, що неподання іншою стороною попереднього (орієнтовного) розрахунку сум судових витрат, які ця особа понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, порушило принцип змагальності та завадило стороні спору належним чином висловити свої міркування щодо їх обґрунтованості та співмірності заявлених до стягнення витрат.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

У пункті 53 додаткової постанови від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що вимога частини восьмої статті 141 ЦПК України щодо строку та порядку подання доказів про розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, має застосовуватися і до справ, що розглядаються в спрощеному провадженні, де судові дебати відсутні.

Виходячи зі змісту частини восьмої статті 141 ЦПК України, сторона може подати докази на підтвердження розміру витрат, які вона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, у тому числі і після судових дебатів, але виключно за сукупності двох умов: по-перше, ці докази повинні бути подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, і по-друге, сторона зробила відповідну заяву про розподіл судових витрат до закінчення судових дебатів.

Отже, право сторони, яка має намір отримати за результатами розгляду спору по суті відшкодування витрат на професійну правничу допомогу за рахунок іншої сторони, кореспондується з її обов`язками: по-перше, зазначити попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла або очікує понести у зв`язку із розглядом справи у першій заяві по суті спору; по-друге, заявити про це до закінчення судових дебатів у справі; по-третє, подати до суду докази на підтвердження розміру таких витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

Звідси, відшкодування судових витрат здійснюється у разі подання разом з першою заявою по суті спору попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат та наявності відповідної заяви сторони, яку вона зробила до закінчення судових дебатів, якщо справа розглядається з повідомленням учасників справи з проведенням дебатів, а відповідні докази надані цією стороною або до закінчення судових дебатів або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, що викладена в постанові від 14 січня 2019 року у справі №927/26/18, відшкодування судових витрат, у тому числі на професійну правничу допомогу, здійснюється у разі наявності відповідної заяви сторони, яку вона зробила до закінчення судових дебатів, якщо справа розглядається з повідомленням учасників справи з проведенням дебатів, а відповідні докази надані цією стороною або до закінчення судових дебатів або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. При цьому перевірка цих доказів та надання їм оцінки здійснюється судом у разі дотримання цього порядку, оскільки за інших обставин розподіл судових витрат, пов`язаних із розглядом справи, не може бути здійснений.
У додатковій постанові Верховного Суду від 22 березня 2018 року у справі № 910/9111/17 вказано, що відшкодування судових витрат, у тому числі на професійну правничу допомогу, здійснюється за наявності відповідної заяви (клопотання) сторони, яку вона зробила до закінчення судових дебатів, а в суді касаційної (апеляційної) інстанції - до прийняття постанови у справі.
Відповідно, якщо учасник справи до закінчення судових дебатів (в суді касаційної (апеляційної) інстанції - до прийняття постанови у справі) не заявив клопотання про компенсацію витрат на професійну правничу допомогу, суд не має підстав для розгляду питання про розподіл здійснених учасником витрат на професійну правничу допомогу (постанова Верховного Суду від 14 січня 2019 року у справі № 927/26/18).
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 у апеляційній скарзі зроблено заяву про розподіл судових витрат на правничу правову допомогу.
Водночас ОСОБА_2 до апеляційної скарги додано договір про надання юридичної (правничої) допомоги від 09 червня 2021 року №121/21, укладений між Адвокатським об`єднанням «Поляк і партнери» та ОСОБА_2 , додаткову угоду від 04 грудня 2024 року №1 до договору про надання юридичної (правничої) допомоги від 09 червня 2021 року №121/21, укладену між Адвокатським об`єднанням «Поляк і партнери» та ОСОБА_2 , звіт про надані послуги апелянту від 02 січня 2025 року, складений Адвокатським об`єднанням «Поляк і партнери» та ОСОБА_2 , копію квитанції до прибуткового касового ордера від 04 грудня 2024 року №04/24/12, копію квитанції до прибуткового касового ордера від 30 грудня 2024 року №30/24/12.
Згідно із частинами третьою, четвертою, п`ятою, шостою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц вказала на виключення ініціативи суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

ОСОБА_3 не подано до суду заперечення на заяву про розподіл судових витрат на правничу правову допомогу.

Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (справа "East/West Alliance Limited" проти України") від 23 січня 2014 року).

Велика Палата Верховного Суду також вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).
Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, виходячи з конкретних обставин справи.

При цьому, з урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову, суд може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій статті 141 ЦПК України. Разом з тим, у частині п`ятій наведеної норми визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обгрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною четвертою статті 141 ЦПК України, визначені також положеннями частин шостої, сьомої, дев`ятої статті 141 цього Кодексу.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на правову допомогу або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою, шостою, сьомою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись п`ятою, шостою, сьомою статті 141 ЦПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
На підставі пункту 4.1 договору про надання юридичної (правничої) допомоги від 09 червня 2021 року №121/21, укладеного між Адвокатським об`єднанням «Поляк і партнери» та ОСОБА_2 , винагорода за послуги, що надаються адвокатським об`єднанням, визначаються за згодою адвокатського об`єднання та клієнта в межах 40 відсотків розміру місячної мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня поточного року, за годину роботи особи, яка надавала правову допомогу, якщо інший порядок розрахунків не зазначений в дорученні (угоді) до даного договору.
За змістом пункту 4.2 договору підставою для виплати гонорару є звіт (акт надання послуг), який повинен містити інформацію про вид наданої послуги: час, витрачений на виконання; понесені фактичні витрати. 
Згідно із додатковою угодою від 04 грудня 2024 року №1 до договору про надання юридичної (правничої) допомоги від 09 червня 2021 року №121/21, укладену між Адвокатським об`єднанням «Поляк і партнери» та ОСОБА_2 , доповнено договір пунктом 4.1.2, за яким гонорар адвокатського об`єднання за надання правової допомоги у зв`язку із переглядом справи у суді апеляційної інстанції становить 20000 грн.
Відповідно до звіту про надані послуги апелянту від 02 січня 2025 року, складеного Адвокатським об`єднанням «Поляк і партнери» та ОСОБА_2 , ОСОБА_2 надано правничу допомогу в апеляційній інстанції з опрацювання рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 21 листопада 2024 року, підготовки та подання апеляційної скарги тривалістю 7 год., підготовки та участі у судовому засіданні тривалістю 1 год.
Ураховуючи наведене колегія суддів вважає доведеним факт понесення ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу.
Так, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 цього Кодексу).
Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою у складі Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19.
За копією квитанції до прибуткового касового ордера від 04 грудня 2024 року №04/24/12 адвокатським об`єднанням «Поляк і партнери» прийнято від ОСОБА_2 на підставі договору від 09 червня 2021 року №121/21 10000 грн.
На підставі копії квитанції до прибуткового касового ордера від 30 грудня 2024 року №30/24/12 адвокатським об`єднанням «Поляк і партнери» прийнято від ОСОБА_2 на підставі договору від 09 червня 2021 року №121/21 10000 грн.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Згідно з частиною першою статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.
Договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі. Договір про надання правової допомоги може вчинятися усно у випадках: 1) надання усних і письмових консультацій, роз`яснень із правових питань з подальшим записом про це в журналі та врученням клієнту документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди); 2) якщо клієнт невідкладно потребує надання правової допомоги, а укладення письмового договору за конкретних обставин є неможливим - з подальшим укладенням договору в письмовій формі протягом трьох днів, а якщо для цього існують об`єктивні перешкоди - у найближчий можливий строк. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Договір про надання правової допомоги може укладатися на користь клієнта іншою особою, яка діє в його інтересах. Особливості укладення та змісту контрактів (договорів) з адвокатами, які надають безоплатну правову допомогу, встановлюються законом, що регулює порядок надання безоплатної правової допомоги. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики (стаття 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Згідно із статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 9 червня 2017 року гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

За змістом постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22 ) фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку.

Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону № 5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. 

Подібний висновок викладений у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18.

Велика Палата Верховного Суду виснує, що подання детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, не є самоціллю, а є необхідним для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат.

Саме лише не зазначення учасником справи в детальному описі робіт (наданих послуг) витрат часу на надання правничої допомоги не може перешкодити суду встановити розмір витрат на професійну правничу допомогу (у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару).

Правомірне очікування стороною, яка виграла справу, відшкодування своїх розумних, реальних та обґрунтованих витрат на професійну правничу допомогу не повинно обмежуватися з суто формалістичних причин відсутності в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги, у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару.

Тому, враховуючи принципи рівності і справедливості, правової визначеності, ясності і недвозначності правової норми як складові принципу верховенства права, визначення необхідного і достатнього ступеня деталізації опису робіт у цьому випадку є виключною прерогативою учасника справи, що подає такий опис.

Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права.
Отже, у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.
Колегія суддів вважає, що сума фіксованого гонорару 20000 грн. є співмірною складності справи та виконаних ОСОБА_1 робіт під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, часу, витраченого на виконання відповідних робіт, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, реальності надання адвокатських послуг (їх дійсності та необхідності), виходячи з конкретних обставин справи, кількості підготовлених процесуальних документів, представлення інтересів ОСОБА_2 у судовому засіданні, відсутність клопотання ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокат Гірчак Н.А., щодо зменшення судових витрат з обґрунтуванням неспівмірності заявлених вимог.
Дотримуючись критерію розумності розміру понесених стороною витрат, колегія суддів вважає, що підлягають відшкодуванню ОСОБА_2  витрати на професійну правничу допомогу, понесені у  суді апеляційної інстанції, в сумі 20000 грн.
Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Згідно із п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
У такому разі рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення підлягає скасуванню з підстав, передбачених п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України.
Керуючись п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України,
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Поляк Петро Петрович, задовольнити.
Рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 21 листопада 2024 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Поляк Петро Петрович, до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення будівель житлового будинку літ.Ж, літньої кухні літ.З, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судових витрат на професійну правничу допомогу в сумі 20000 грн скасувати.
Позов ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Поляк Петро Петрович, до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самочинного будівництва задовольнити.
Усунути ОСОБА_2 перешкоди у користуванні земельною ділянкою кадастровий номер 7321588800:02:003:0076 площею 0,0825 га цільовим призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) на АДРЕСА_1 шляхом знесення ОСОБА_3 самочинно збудованих житлового будинку літ.Ж, літньої кухні літ.З.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати з сплати судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги в сумі 2481 грн, за надання професійної правової допомоги в суді апеляційної інстанції в сумі 20000 грн. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Дата складання повного судового рішення 04 березня 2025 року.

Головуючий Н. Ю. Половінкіна
Судді М. І. Кулянда
О. О. Одинак