УХВАЛА
 
27 січня 2025 року
м. Київ
 
справа № 153/291/24
провадження № 61-487 ск 25
 
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Пророка В. В., перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 15 жовтня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Вінницяобленерго» про визнання незаконними дій юридичної особи та про зобов`язання вчинити певні дії, 
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.       В листопаді 2024 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 15 жовтня 2024 року, в якій заявник просив скасувати оскаржуване судове рішення та направити справу на новий розгляд.
 
2.       Безпосередньо у касаційній скарзі ОСОБА_1 виклав клопотання про звільнення його від сплати судового збору, яке обґрунтовував відсутністю у нього будь якого доходу та заробітку. До касаційної скарги додав відомості з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору станом на 15 жовтня 2024 року.
 
3.       Верховний Суд ухвалою від 15 листопада 2024 року відмовив у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору та надав строк для усунення недоліків, а саме для сплати судового збору.
 
4.       Обґрунтовуючи своє рішення Верховний Суд зазначив, що особа, яка заявляє відповідне клопотання, згідно з положеннями статті 12 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), повинна навести доводи і подати докази на підтвердження того, що її майновий стан перешкоджав (перешкоджає) сплаті нею судового збору у встановленому законодавством порядку і розмірі. Розмір судового збору за подання та розгляд касаційної скарги у справі №  153/291/24 становить 605,60 грн.
 
4.1     Наведені ОСОБА_1 доводи не дають достатніх підстав для звільнення його від сплати судового збору у даній справі, оскільки з наданих доказів вбачається, що розмір судового збору за подання цієї касаційної скарги не перевищує 5 відсотків розміру річного доходу заявника за попередній календарний рік (37 379,87 грн х 5 % = 1 868,99 грн).
 
4.2     Крім того, надані докази не містять повної інформації про дійсний майновий стан ОСОБА_1 , зокрема про отримання чи неотримання інших видів доходу. Такими доказами, наприклад, можуть бути довідки про доходи (зокрема і фіскальних органів), про склад сім`ї, про наявність на утриманні непрацездатних членів сім`ї, довідка фіскального органу про перелік розрахункових та інших рахунків, тощо.
 
5.       Верховний Суд ухвалою від 19 грудня 2024 року відмовив у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору, а касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 15 жовтня 2024 року визнав неподаною та повернув оскільки ОСОБА_1 не усунув недоліки касаційної скарги.
 
5.1     Обґрунтовуючи своє рішення Верховний Суд зазначив, що у грудні 2024 року до Верховного Суду від ОСОБА_1 надійшли пояснення до касаційної скарги та на ухвалу Верховного Суду від 15 листопада 2024 року, у яких заявник висловлює незгоду з мотивами ухвали Верховного Суду від 15 листопада 2024 року та просить суд звільнити його від сплати судового збору.
 
5.2     Заявник зазначає, що надав разом із касаційною скаргою належні докази, які свідчать про відсутність доходів, зокрема відомості з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору станом на 15 жовтня 2024 року.
 
5.3     Крім того, зазначає про те, що він є внутрішньо переміщеною особою, яка вимушено покинула своє житло у зв`язку з воєнними діями, що має врахувати суд.
 
5.4      ОСОБА_1 , звертаючись повторно із клопотанням про звільнення від сплати судового збору просить врахувати, що він є внутрішньо переміщеною особою, однак сама по собі така інформація не підтверджує майновий стан особи. 
 
5.5     Інші підстави, зазначені заявником в поясненнях на ухвалу, вже були розглянуті судом та відмовлено у задоволенні вказаного клопотання.
 
5.6     При цьому нових доказів на підтвердження свого майнового стану ОСОБА_1 не надає.
 
5.7     За таких обставин відсутні підстави для задоволення клопотання про звільнення від сплати судового збору.
 
6.       З урахуванням викладеного, Верховний Суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 у встановлений судом строк недоліки касаційної скарги не усунуто.
 
7.       В січні 2025 року ОСОБА_1 повторно звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 15 жовтня 2024 року у справі № 153/291/24.
 
8.       Разом із касаційною скаргою заявником надіслано клопотання, зокрема, про звільнення його від сплати судового збору за подання касаційної скарги, доводи якого є ідентичними доводам наведеним у касаційній скарзі, поданій ним до Верховного Суду в грудні 2024 року, а також доводам його пояснень наданих на виконання вимог ухвали Верховного Суду від 15 листопада 2024 року.
 
9.       Верховний Суд вважає, що повторно подана касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає поверненню з огляду на таке.
 
10.   Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права, повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом, обов`язковість судового рішення, неприпустимість зловживання процесуальними правами (пункти 1, 2, 7, 11 частини третьої статті 2 ЦПК України).
 
11.   Пунктом 9 частини другої статті 129 Конституції України встановлено, що однією з основних засад судочинства визначено обов`язковість судового рішення.
 
12.   Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. (частини перша та друга статті 18 ЦПК України).
 
13.   Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), практика якого є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини») у справах «Гергел і Георгета Стоїческу проти Румунії» («Georgel and Georgeta Stoicescu v. Romania»), «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland»), зазначив, що сплата судових витрат не повинна перешкоджати доступу до суду, ускладнювати цей доступ таким чином, щоб завдати шкоди самій суті цього права. Судовий збір має бути розумним, таким, що з урахуванням фінансового положення заявника може бути ним сплачений. Великий розмір судових витрат, який не враховує фінансове положення заявників, може бути розглянутий як такий, що непропорційно обмежує право на доступ до правосуддя.
 
14.   ЄСПЛ також вказав, що інтереси справедливого здійснення правосуддя можуть виправдовувати накладення фінансових обмежень на доступ особи до суду. Положення пункту 1 статті 6 Конвенції про виконання зобов`язання забезпечити ефективне право доступу до суду не означає просто відсутність втручання, але й може вимагати вчинення позитивних дій у різноманітних формах з боку держави; не означає воно й беззастережного права на отримання безкоштовної правової допомоги з боку держави у цивільних спорах і так само це положення не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах (рішення ЄСПЛ у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland») від 19 червня 2001 року, пункт 59).
 
15.   Оцінюючи фінансовий стан особи, яка звертається до суду з вимогою про звільнення її від сплати судового збору, зменшення його розміру, надання відстрочки чи розстрочки в його сплаті, національні суди повинні встановлювати наявність у такої особи реального доходу (розмір заробітної плати, стипендії, пенсії, прибутку тощо), рухомого чи нерухомого майна, цінних паперів, можливості розпорядження ними без значного погіршення фінансового стану (рішення ЄСПЛ у справі «Княт проти Польщі» («Kniat v. Poland») від 26 липня 2005 року, пункт 44; рішення ЄСПЛ у справі «Єдамскі та Єдамска проти Польщі» («Jedamski and Jedamska v. Poland») від 26 липня 2005 року, пункти 63-64).
 
16.   Вимога про сплату державного мита є стримуючою мірою для потенційних позивачів від пред`явлення безрозсудних і необґрунтованих позовів. Для того, щоб гарантувати справедливий баланс між підтримкою нормального функціонування судової системи і захистом інтересів заявника при поданні позову до суду, внутрішньодержавні суди звільняють від сплати державного мита заявників, які можуть підтвердити свій поганий фінансовий стан (рішення ЄСПЛ у справі «Шишков проти росії» («Shishkov v. russia») від 20 лютого 2014 року, пункт 111).
 
17.   Крім цього Велика Палата Верховного Суду у своїй ухвалі від 20 квітня 2023 року у справі № 990/13/223 зазначила таке: «Із доданих до апеляційної скарги виписки по картці/рахунку з АТ КБ «ПриватБанк» від 16 січня 2023 року та відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків від 22 березня 2023 року № 0210-23-00229 за період з I по IV квартал 2022 року можна визначити, що скаржник не отримував доходів. Проте цих документів не достатньо для висновку визначити й визнати майновий стан скаржника таким, щоб звільнити його від сплати судового збору. З цих документів також не можна визначити, що у скаржника немає інших доходів. Посилання скаржника на відсутність у нього рухомого майна, не є тим фактом, що сам по собі та в сукупності зі згаданими вище документами може слугувати підставою для звільнення скаржника від виконання вимог процесуального закону щодо форми і порядку подання апеляційної скарги в цій справі».
 
18.   Отже обґрунтування підстав для звільнення від сплати судового збору, а також подання відповідних доказів на підтвердження того, що майновий стан перешкоджає сплаті судового збору у встановленому законом розмірі, покладається на особу, яка подає скаргу.
 
19.   Таким чином, враховуючи встановлений законом обов`язок сплатити судовий збір та відсутність у ОСОБА_1 пільг щодо його сплати, можна зробити висновок про те, що належний баланс між інтересами держави у стягненні судового збору за розгляд справи та інтересами заявника стосовно можливості звернення до суду касаційної інстанції (за умови виконання вимог закону щодо оплати касаційної скарги судовим збором в повному обсязі) в цій справі, при первинному поданні ним касаційної скарги Верховним Судом, було дотримано.
 
20.   Крім цього учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (частина перша статті 44 ЦПК України).
 
21.   Наведеними нормами чітко окреслено характер процесуальної поведінки, який зобов`язує учасників справи діяти сумлінно, проявляти добросовісне ставлення до наявних у них прав і здійснювати їх реалізацію таким чином, щоб забезпечити неухильне та своєчасне (без суттєвих затримок та зайвих зволікань) виконання своїх обов`язків, встановлених законом або судом, зокрема щодо дотримання строку касаційного оскарження. Для цього учасник справи як особа, зацікавлена у поданні касаційної скарги, повинна вчиняти всі можливі та залежні від нього дії, використовувати в повному обсязі наявні засоби та можливості, передбачені чинним законодавством.
 
22.   За приписами частини другої статті 393 ЦПК України залишення касаційної скарги без руху та повернення касаційної скарги у разі оформлення касаційної скарги з порушенням вимог, встановлених статтею 392 цього Кодексу, здійснюється з застосуванням положень статті 185 цього Кодексу. В свою чергу частина сьома статті 185 ЦПК України передбачає, повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви. Отже повернення касаційної скарги не перешкоджає повторному зверненню із касаційною скаргою, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення касаційної скарги.
 
23.   Заявник дійсно відповідно до норм ЦПК України має право на повторне звернення до суду касаційної інстанції, але це не означає наявності у особи безумовного права повторно звертатися із касаційною, ігноруючи вимоги рішення Верховного Суду, невиконання якого стало підставою для повернення такої касаційної скарги заявнику, обґрунтоване виключно незгодою заявника із таким рішенням та/абоневірним тлумаченням заявником норм права. Повторне звернення з касаційною скаргою можливе у випадку усунення обставин, що стали підставою для повернення касаційної скарги.
 
24.   Таким чином, оскільки ОСОБА_1 не виконано вимоги ухвал Верховного Суду 15 листопада 2024 року та від 19 грудня 2024 року, нових обставин та нових доказів на їх підтвердження не наведено, тому касаційна скарга підлягає поверненню.
 
25.   Повернення касаційної скарги не перешкоджає повторному зверненню із скаргою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.
 
Керуючись статтями 2, 44, 185, 260, 392, 394 ЦПК України,
 
УХВАЛИВ:
 
1.       Касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 15 жовтня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Вінницяобленерго» про визнання незаконними дій юридичної особи та про зобов`язання вчинити певні дії вважати неподаною та повернути заявнику.
 
2.       Копію ухвали та додані до касаційної скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
 
Суддя                                              /підпис/                       В. В. Пророк