УХВАЛА                       
26 лютого 2025 року
м. Київ
справа № 727/5956/23
провадження № 61-1126св24
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
судді-доповідача Пророка В. В., 
суддів Грушицького А. І., Литвиненко І. В., Петрова Є. В., Сердюка В. В.,
учасники справи:
позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,
відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,
треті особи: виконавчий комітет Чернівецької міської ради, Святошинська районна у м. Києві державна адміністрація,
розглянув в порядку письмового провадження 
касаційну скаргу  ОСОБА_2 на постанову Чернівецького апеляційного суду від 27 грудня 2023 року у складі колегії суддів: Кулянди М. І., Половінкіної Н. Ю., Одинака О. О.,
касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 17 липня 2024 року у складі колегії суддів: Литвинюк І. М., Височанської Н. К., Половінкіної Н. Ю. у справі за заявою ОСОБА_1 про застосування заходів процесуального примусу та
касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 28 березня 2024 року під головуванням судді Танасійчук Н. М. та постанову Чернівецького апеляційного суду від 19 серпня 
2024 року у складі колегії суддів: Литвинюк І. М., Кулянди М. І., Половінкіної Н. Ю.,
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: орган опіки та піклування Чернівецької міської ради, Святошинська районна у м. Києві державна адміністрація, про визначення місця проживання дитини та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
У червні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визначити місце проживання ОСОБА_3 , 2018 року народження, з ним за його місцем проживання.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 27 лютого 2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, у них народився син ОСОБА_3 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Шевченківський районний суд м. Чернівці рішенням від 12 жовтня 2022 року шлюб між сторонами розірвав.
Зазначав, що після звернення з позовом про розірвання шлюбу дитина деякий час проживала з матір`ю, на даний час проживає з ним. 
Матір дитини після припинення спільного проживання обіцяла не змінювати ОСОБА_3 дошкільний навчальний заклад, але перевела його в інший дитячий садок, обіцяла водити ОСОБА_3 на секції та гуртки, але за той час, що дитина проживала окремо від батька, цього не було зроблено. ОСОБА_2 не приділяє достатньо часу для розвитку сина, не опікується станом його здоров`я, в той же час проявляє агресію до батька при дитині і до дитини.
Посилаючись на те, що з моменту народження сина він проводить з ним весь свій вільний час, опікується його здоров`ям та вихованням, на даний час він організував для дитини належні житлові умови, проживаючи з ним, син адаптувався до соціального середовища, має друзів за вказаним місцем проживання, виявляє бажання проживати з батьком, згоди щодо визначення місця проживання сина вони з ОСОБА_2 не дійшли, вважає, що в найкращих інтересах дитини буде визначення місця проживання з батьком.
У червні 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом, в якому просила визначити місце проживання ОСОБА_3 , 2018 року народження, з нею, за її місцем проживання.
Зустрічний позов обґрунтований тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 12 жовтня 2022 року був розірваний.
У сторін є малолітній син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який після розірвання шлюбу, за усною домовленістю, залишився проживати з ОСОБА_2 у АДРЕСА_1 .
На даний час дитина зареєстрована за адресою проживання матері, а саме на 
АДРЕСА_2 , де і проживав до кінця травня 2023 року.
Зазначала, що рішенням Виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 24 січня 2023 року № 25/2 визначено участь у вихованні дитини та встановлено порядок побачення ОСОБА_1 з малолітнім ОСОБА_3 , а саме: перша та третя субота, друга та четверта неділя місяця з 12 до 20 год, без присутності матері, у будні та святкові дні - за домовленістю між батьками. 
На виконання цього рішення 21 травня 2023 року о 12 год 05 хв ОСОБА_2 передала дитину колишньому чоловіку. 
Батько повинен був повернути сина в цей же день о 20.00 год. Проте, станом на день подання зустрічного позову, ОСОБА_1 дитину не повернув, його телефон не відповідає, місцезнаходження його та дитини їй невідоме. 
Жодного дозволу на виїзд дитини за межі області з батьком вона не надавала. З даного приводу вона звернулася до поліції із заявою, за наслідком якої були внесені відомості про вчинення ОСОБА_1 кримінального правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань.
Звертала увагу на поведінку ОСОБА_1 , який шляхом викрадення дитини, починаючи з травня 2023 року змінив місце проживання сина. Описані дії прямо порушують права та інтереси дитини, оскільки дитина з народження постійно проживала з нею.
Посилаючись на те, що вона має постійний стабільний дохід і може в повному обсязі матеріально забезпечити дитину, жодного разу не порушила права батька на спілкування з дитиною, просила визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з нею.
У жовтні 2023 року ОСОБА_1 подав до суду заяву про забезпечення позову, в якій просив:
заборонити ОСОБА_2 вчиняти дії як особисто так й із залученням третіх осіб (в тому числі, але не обмежуючись - родичів по лінії матері дитини, працівників охоронних структур та детективних агенцій, а також співробітників поліції охорони та будь-яких інших осіб, які можуть забезпечувати фізичною силою відібрання дитини від батька) спрямовані на зміну місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , фактичним місцем проживання наразі якого є разом з його батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_3 - до ухвалення рішення у справі № 727/5956/23.
У заяві про забезпечення позову ОСОБА_1 зазначав, що наразі ОСОБА_2 має реальну можливість забрати дитину від батька та здійснити виїзд з місця її фактичного постійного проживання, що у свою чергу може утруднити виконання рішення суду або навіть зробити його неможливим та обумовлює необхідність вжиття заходів забезпечення позову.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Шевченківський районний суд міста Чернівці ухвалою від 24 жовтня 2023 року під головуванням судді Танасійчук Н. М. у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовив.
Постановляючи ухвалу місцевий суд не вбачав необхідності у застосуванні ініційованого стороною позивача за первісним позовом заходу забезпечення позову, оскільки вважав недоведеним, що невжиття такого заходу може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача за захистом яких він звернувся.
Не погодившись з ухвалою Шевченківського районного суду міста Чернівці 
від 24 жовтня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Чернівецького апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просив ухвалу суду першої інстанції скасувати, а заяву про забезпечення позову задовольнити.
Чернівецький апеляційний суд постановою від 27 грудня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив. 
Ухвалу Шевченківського районного суду міста Чернівці від 24 жовтня 2023 року скасував. 
Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задовольнив. 
Заборонив ОСОБА_2 вчиняти дії, як особисто так із залученням третіх осіб, спрямовані на зміну місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , фактичним місцем проживання наразі якого є разом з його батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_3 - до ухвалення рішення у справі № 727/5956/23 за позовом ОСОБА_1 до 
ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини.
Приймаючи оскаржену постанову суд апеляційної інстанції вважав, що заборона вчиняти дії щодо зміни місця проживання дитини є співмірним заходом забезпечення позову, ніяким чином не порушуватиме прав відповідача та не призведе до негативних наслідків для останньої, а також відповідатиме інтересам як батька так і дитини, адже зможе усунути загрозу невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про визначення місця проживання дитини з огляду на наявність спору про визначення місця такого проживання.
Шевченківський районний суд міста Чернівці рішенням від 28 березня 2024 року, залишеним без змін постановою Чернівецького апеляційного суду від 19 серпня 
2024 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив, зустрічний позов 
ОСОБА_2 задовольнив.
Визначив місце проживання - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із матір`ю - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , за місцем її проживання.
Скасував заходи забезпечення позову у справі № 727/5956/23, вжиті постановою Чернівецького апеляційного суду від 27 грудня 2023 року, якою заборонено 
ОСОБА_2 вчиняти дії, як особисто, так й із залученням третіх осіб, спрямовані на зміну місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , фактичним місцем проживання наразі якого є разом з його батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_3 - до ухвалення рішення у справі № 727/5956/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні первісного позову та задоволенні зустрічного позову місцевий суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції вважав, що належними, допустимими та достатніми доказами 
ОСОБА_1 не довів, що визначення місця проживання дитини з матір`ю створює загрози психологічного чи фізичного характеру або призведе до негативних для дитини наслідків.
Апеляційний суд додатково зауважив, що вирішальною обставиною у розв`язанні цього конкретного спору є те, що батько без згоди матері і за відсутності об`єктивних обставин, які б загрожували нормальному життю і розвитку дитини, змінив її місце проживання, позбавивши матір можливості спілкуватися з сином тривалий час, що, вочевидь, суперечить інтересам дитини.
Також суд апеляційної інстанції на підставі частини десятої статті 158 ЦПК України вважав, що заходи забезпечення позову у справі № 727/5956/23, вжиті постановою Чернівецького апеляційного суду від 27 грудня 2023 року, підлягають скасуванню.
Чернівецький апеляційний суд ухвалою від 17 липня 2024 року стягнув з 
ОСОБА_2 в дохід державного бюджету штраф у сумі 3 028 грн.
Мотивами постановлення цієї ухвали було те, що всупереч чинній постанові Чернівецького апеляційного суду від 27 грудня 2023 року, 15 травня 2024 року ОСОБА_2 разом із адвокатом Козакевичем О. С. та батьком ОСОБА_2 - ОСОБА_5 викрали ОСОБА_3 із дитячого закладу за адресою: м. Київ, 
вул. Олександрівська, 1 та вивезли у невідомому напрямку.
Врахувавши, що станом на 15 травня 2024 року рішення суду першої інстанції вважалося таким, що набрало законної сили, а апеляційне провадження у даній справі відкрито лише 21 травня 2024 року, тобто на момент зміни місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , заборона фактично припинала свою дію, і була лише поновлена з моменту зупинення дії рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 28 березня 2024 року, апеляційний суд вважав за необхідне стягнути з ОСОБА_2 в дохід державного бюджету штраф у сумі одного розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає суму у розмірі 3 028 грн.
Короткий зміст вимог та узагальнені доводи касаційних скарг
У січні 2024 року представник ОСОБА_2 адвокат Морозова О. В. подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Чернівецького апеляційного суду 
від 27 грудня 2023 року, в якій просила скасувати оскаржене судове рішення, залишивши в силі ухвалу Шевченківського районного суду міста Чернівці 
від 24 жовтня 2023 року.
Доводи касаційної скарги містили підстави для відкриття касаційного провадження, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України.
Представник ОСОБА_2 зазначав, що обраний ОСОБА_1 захід забезпечення позову є таким , що фактично вирішує спір по суті. Крім того суд неправильно з`ясував всі фактичні обставини справи та не надав їм належної оцінки, адже намірів переховувати дитину від батька позивач за зустрічним позовом не мала. Жодних протиправних дій стосовно дитини та позивача ОСОБА_2 не вчиняла.
Вважає, що апеляційний суд, вирішуючи питання про забезпечення позову, не врахував висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 20 лютого 2019 року у справі № 754/4437/18, від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17, 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18, від 22 вересня 2021 року у справі № 754/16432/20, від 04 серпня 2022 року у справі № 359/8620/20, від 25 листопада 2020 року у справі 
№ 760/15413/19.
У серпні 2024 року до Верховного Суду, через підсистему Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи «Електронний суд», надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , подана його представником Якименком М. М. на ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 17 липня 2024 року у якій заявник просить змінити оскаржене судове рішення у спосіб зміни його мотивувальної частини шляхом виключення з неї твердження: «на момент зміни місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , заборона фактично припинила свою дію, і була лише поновлена з моменту зупинення дії рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 28 березня 2024 року», а також зміни його резолютивної частини в частині розміру штрафу, шляхом його збільшення до десяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Доводи касаційної скарги містили підстави для відкриття касаційного провадження, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України.
Обґрунтовуючи неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права вказує на те, що судом апеляційної інстанції було неправильно застосовано норми ЦПК України, зокрема, ті, які регламентують процедуру застосування та скасування заходів забезпечення позову, що призвело до неправильного вирішення питання.
У вересні 2024 року представник ОСОБА_1 адвокат Якименко М. М. подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 28 березня 2024 року та постанову Чернівецького апеляційного суду 
від 19 серпня 2024 року, в якій просить оскаржені судові рішення скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
Доводи касаційної скарги містили підстави для відкриття касаційного провадження, передбачені пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України.
Представник позивача за первісним позовом вказує, що суди першої та апеляційної інстанцій застосували норми права без урахування висновків Верховного Суду, які були викладені у постановах від 16 лютого 2024 року у справі № 465/6496/19, 
від 22 червня 2022 року у справі № 757/33742/19-ц, від 05 жовтня 2020 року у справі № 607/2905/18, від 24 листопада 2021 року у справі № 454/16535/19, від 26 січня 
2023 року у справі № 164/812/21, від 22 травня 2024 року у справі № 754/3063/22, 
від 18 травня 2022 року у справі № 212/2982/21, від 30 жовтня 2019 року у справі 
№ 352/2324/17, від 06 травня 2020 року у справі № 487/2621/17-ц, від 08 грудня 
2021 року у справі № 176/2855/19.
Суди обох інстанцій порушили норми процесуального права, що унеможливило встановлення всіх фактичних обставин у справі та було перешкодою надання їм правильної оцінки. Зокрема місцевий суд не заслухав думку дитини, не надав належної оцінки долученим до справи експертним висновкам, неналежним чином оцінив висновки органу опіки та піклування, проігнорував висновки кандидатів психологічних наук щодо бажання дитини жити з батьком, проігнорував заяви про забезпечення доказів та  протиправно видалив позивача і його представника із зали судового засідання, що позбавило їх можливості приймати участь у дослідженні доказів та права виступити у судових дебатах. Апеляційний суд на такі порушення належної уваги не звернув, а тому його постанова не може вважатись такою, яка прийнята з належним застосуванням як норм матеріального так і процесуального права також.
Узагальнені доводи осіб, які подали відзиви на касаційні скарги
У поданих у травні 2024 року до Верховного Суду письмових поясненнях, які фактично є відзивом на касаційну скаргу представник ОСОБА_1 адвокат Якименко М. М. у задоволенні касаційної скарги  ОСОБА_2 просив відмовити, а оскаржену постанову апеляційного суду залишити без змін.
Зауважує, що застосований апеляційним судом захід забезпечення позову до вирішення спору між сторонами забезпечує найкращі інтереси дитини, та є співмірним до заявлених позовних вимог.
У поданому у листопаді 2024 року до Верховного Суду відзиві на касаційну скаргу представник ОСОБА_2 адвокат Морозова О. В. у задоволенні касаційної скарги ОСОБА_1 просила відмовити, а рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 28 березня 2024 року та постанову Чернівецького апеляційного суду 
від 19 серпня 2024 року просила залишити без змін, вказуючи на необґрунтованість аргументів касаційної скарги.
Зауважує, що як суд першої так і суд апеляційної інстанції правильно оцінили всі зібрані у справі докази та надали їм належну оцінку у їх сукупності, а тому підстави для касування оскаржених судових рішень відсутні. Вважає, що ухвалені у справі рішення відповідають якнайкращим інтересам дитини.
Узагальнені доводи особи, яка подала до Верховного Суду заяву про забезпечення позову
У лютому 2025 року до Верховного Суду надійшла заява представника ОСОБА_1 адвоката Якименка М. М. про забезпечення позову.
У своїй заяві заявник на стадії касаційного провадження просить вжити заходи забезпечення позову:
- зобов`язати матір дитини - ОСОБА_2 повідомити батькові ОСОБА_1 у день набрання судовим рішенням законної сили інформації, а саме фактичну адресу перебування малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , станом на теперішній час та надати батькові ОСОБА_1 докази перебування дитини за вказаною адресою; 
- зобов`язати матір дитини - ОСОБА_2 повідомити батькові ОСОБА_1 у день набрання судовим рішенням законної сили інформацію про фізичний та психологічний стан малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , станом на теперішній час та надати батькові ОСОБА_1 докази, які підтверджують стан дитини;
- зобов`язати матір дитини - ОСОБА_2 повідомити шляхом надсилання смс повідомлення на мобільний номер телефону ОСОБА_1 ( НОМЕР_1 ) у день набрання судовим рішенням законної сили номер телефону ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , для спілкування з батьком та/або номер телефону 
ОСОБА_2 , за яким батько може контактувати з дитиною;
- зобов`язати матір дитини - ОСОБА_2 забезпечити щоденне спілкування дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом відеозв`язку, в тому числі, з використанням меседжерів (Telegram, Viber) тривалістю 1 годину у період часу з 19:00 год до 20:00 год за київським часом.
Обґрунтовуючи необхідність забезпечення позову у цій справі заявник вказує на те, що після розірвання шлюбу сторони між собою не вирішили питання щодо місця проживання дитини і наразі такий спір перебуває на розгляді суду. 
Восени 2022 року мати самовільно забрала дитину від батька та декілька разів змінювала його місце проживання. 
Мати заборонила дитині бачитись з батьком. 
ОСОБА_1 був змушений за допомогою органу опіки та піклування влаштовувати зустрічі з сином. 
Мати дитини - ОСОБА_2 влаштовувала сварки та скандали, коли батько приходив до сина. 
З травня 2023 року дитина постійно, безперервно та за власним бажанням мешкала разом з батьком. Між ними наявний міцний емоційний зв`язок, а до матері син ставиться негативно, що підтверджується численними висновками психологічних експертиз.
Крім цього, всупереч постанові Чернівецького апеляційного суду від 27 грудня 
2023 року, якою було заборонено змінювати місце проживання дитини,
15 травня 2024 року ОСОБА_2 разом із адвокатом та своїм батьком викрали малолітнього сина ОСОБА_3 із дитячого закладу та вивезла у невідомому напрямку. 
Місце перебування сина ОСОБА_3 заявнику наразі невідоме. 
З відповіді Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України відомо, що 13 червня 2024 року ОСОБА_3 перетнув кордон у пункті пропуску «Порубне». 
З моменту викрадення ОСОБА_2 сина сторін ОСОБА_3 , заявник (батько 
ОСОБА_1 ) не має змоги спілкуватися з сином. 
Порушення стосунків батька із сином можуть призвести до його психологічного травмування та настання негативних наслідків, зокрема, втрати зв`язку між батьком та сином, що не сприятиме виконанню рішення суду, якщо таке буде ухвалене на користь батька.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Верховний Суд ухвалами від 27 грудня 2023 року, від 19 серпня 2024 року та 
від 16 жовтня 2024 року відкрив касаційне провадження у цій справі. Витребував справу № 727/5956/23 з місцевого суду.
12 липня 2024 року справа № 727/5956/23 надійшла до Верховного Суду.
Верховний Суд ухвалами від 19 лютого 2025 року справу призначив до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією у складі п`яти суддів.
Позиція Верховного Суду 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду заслухав суддю-доповідача, перевірив наведені у заяві про забезпечення позову доводи, яка подана до Верховного Суду на стадії касаційного перегляду, за результатами чого робить висновок про наявність правових підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду з таких мотивів.
Реалізація права на судовий захист, гарантованого кожному статтями 55, 124 Конституції України, багато в чому залежить від належного правового механізму, складовою якого, зокрема, є інститут забезпечення позову в судовому процесі.
Інститут забезпечення позову є елементом права на судовий захист і спрямований на те, щоб не допустити незворотності певних наслідків від відповідних дій щодо відновлення порушеного права. Цей інститут є гарантією захисту та відновлення прав осіб, а отже, елементом правосуддя.
Водночас вказаний інститут є загально-правовим інститутом, адже заходи забезпечення позову регулюються нормами різних галузей права та застосовуються судами при здійсненні різних форм судочинства, зокрема господарського, цивільного, адміністративного.
Законодавець закріпив вказаний інститут у процесуальних кодексах, зокрема, у главі 10 розділу I Цивільного процесуального кодексу України (статті 149 - 159 цього Кодексу) та у главі 10 розділу I Господарського процесуального кодексу України (статті 136 - 146 цього Кодексу).
Частинами першою та другою статті 149 ЦПК України встановлено, що суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.
Згідно із частиною першою статті 150 ЦПК України позов забезпечується: 
1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 
1-1) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; 2) забороною вчиняти певні дії; 
3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 
9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Частиною першою статті 152 ЦПК України встановлено, що заява про забезпечення позову подається до подання позовної заяви - за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом для відповідного позову, або до суду за місцезнаходженням предмета спору - якщо суд, до підсудності якого відноситься справа, визначити неможливо; одночасно з пред`явленням позову - до суду, до якого подається позовна заява, за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом; після відкриття провадження у справі - до суду, у провадженні якого перебуває справа.
Відповідно до частин першої, шостої, сьомої та восьмої статті 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду), крім випадків, передбачених частиною п`ятою цієї статті. Залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково. Про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу. В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання та вирішує питання зустрічного забезпечення. Суд може також зазначити порядок виконання ухвали про забезпечення позову.
Суд касаційної інстанції при розгляді касаційних скарг діє в порядку та межах, визначених цивільним процесуальним законодавством України, його повноваження визначені главою 2 розділу V Перегляд судових рішень ЦПК України.
Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду сформував правову позицію, в якій вказав на те, що відповідно до визначених процесуальним законом повноважень Верховний Суд здійснює перевірку рішень судів першої та апеляційної інстанцій, що виключає можливість вирішення питання про забезпечення позову на стадії перегляду справи у суді касаційної інстанції. 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 квітня 2020 року у справі № 333/2736/18 (провадження № 61-16707св19) викладений правовий висновок відповідно до якого вирішення питання про забезпечення позову (зустрічного забезпечення, скасування зустрічного забезпечення або скасування заходів забезпечення позову) правилами зазначеної Глави ЦПК України не передбачене та до компетенції Верховного Суду не відноситься.
Згодом Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду підтримав наведені правові висновки у постановах від 11 вересня 2024 року у справі № 522/4009/22 та від 29 січня 2025 року у справі № 752/5046/22.
Аналогічна правова позиція викладена в ухвалах Верховного Суду від 14 грудня 
2021 року у справі № 159/595/20 (провадження № 61-14240св21), від 12 травня 
2023 року у справі № 359/8844/20 (провадження № 61 5539ск23), від 20 грудня 
2023 року у справі № 610/1475/20-ц (провадження № 61-15794ск23) та від 18 січня 2024 року у справі № 639/3019/22 (провадження № 61-17065ск23).
Частиною другою статті 136 ГПК України встановлено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.
Заява про забезпечення позову подається до подання позовної заяви - за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом для відповідного позову, або до суду за місцезнаходженням предмета спору - якщо суд, до підсудності якого відноситься справа, визначити неможливо; одночасно з пред`явленням позову - до суду, до якого подається позовна заява, за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом; після відкриття провадження у справі - до суду, у провадженні якого перебуває справа (частина перша статті 138 ГПК України).
Частинами п`ятою та шостою статті 140 ГПК України передбачено, що залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково. Про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу. В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання та вирішує питання зустрічного забезпечення. Суд може також зазначити порядок виконання ухвали про забезпечення позову.
Враховуючи наведені вище норми ГПК Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду неодноразово застосовував заходи забезпечення позову на стадії касаційного перегляду, про що свідчать ухвали Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 01 березня 2018 року у справі № 917/1391/17, від 08 липня 2020 року у справі № 918/194/19, від 03 вересня 2020 року у справі № 907/762/16, від 09 липня 2021 року у справі № 910/8965/18.
Тобто Верховний Суд у складі колегій суддів Касаційного господарського суду на відміну від Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду вважає за можливе застосовувати заходи забезпечення позову на стадії касаційного перегляду судового рішення.
Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.
Відповідно до частини четвертої статті 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» єдність системи судоустрою забезпечується, зокрема, єдністю судової практики.
Єдність судової практики є фундаментальною засадою здійснення судочинства і визначається тим, що має гарантувати стабільність правопорядку, об`єктивність і прогнозованість правосуддя. Застосування ж судами різних підходів до тлумачення законодавства, навпаки, призводить до невизначеності закону, його суперечливого та довільного застосування. Єдність судової практики також є складовою вимогою принципу правової визначеності.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 Цивільного процесуального кодексу України, частина четверта статті 236 Господарського процесуального кодексу України).
Конституційний Суд України у своїх рішеннях від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005 та від 31 березня 2015 року №1-рп/2015 вказав на те, що складовими принципу верховенства права є, зокрема, правова передбачуваність та правова визначеність, які необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано.
Юридична визначеність дає можливість учасникам суспільних відносин завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх легітимних очікуваннях (legitimate expectations), зокрема у тому, що набуте ними на підставі чинного законодавства право буде реалізоване (рішення Конституційного Суду України від 05 червня 
2019 року № 3-р(І)/2019).
Наявність глибоких і довгострокових розбіжностей у судовій практиці, неспроможність правової системи держави подолати їх призводить до порушення права на справедливий судовий розгляд, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Саме на державу покладається обов`язок створити у своїй правовій системі ефективні механізми, що нададуть можливість подолати можливі розбіжності в судовій практиці (рішення Європейського суду з прав людини від 29 березня 2011 року у справі «Брезовець проти Хорватії» (Brezovec v. Croatia), заява № 13488/07).
Враховуючи ідентичність приписів статей 150 ЦПК України та 137 ГПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду встановив наявність неоднакової практики застосування наведених положень процесуального закону Касаційним цивільним судом та Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду.
Таким чином судова практика Касаційного цивільного суду та Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду при вирішення питання про забезпечення позову на стадії касаційного перегляду судових рішень є різною.
Висновки за результатами розгляду касаційних скарг та заяви про забезпечення позову, поданої до Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду.
Норми процесуального права, закріплені як у ЦПК України так і у ГПК України  ідентично регулюють застосування заходів забезпечення позову (зокрема, стаття 149 ЦПК України та стаття 136 ГПК України), однак за подібності такого регулювання Касаційний господарський суд, на відміну від Касаційного цивільного суду, помилково приймає до розгляду заяви про забезпечення позову та ухвалює рішення по суті таких заяв на стадії касаційного перегляду.
Враховуючи те, що відповідно до визначених процесуальним законом повноважень Верховний Суд позбавлений можливості вживати заходи забезпечення позову на стадії касаційного перегляду справи, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного судувважає за необхідне передати справу 
№ 727/5956/23 на розгляд Великої Палати Верховного Суду у зв`язку із необхідністю відступлення від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених в ухвалах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 01 березня 2018 року у справі № 917/1391/17, від 08 липня 
2020 року у справі № 918/194/19, від 03 вересня 2020 року у справі № 907/762/16 та від 09 липня 2021 року у справі № 910/8965/18.
Вирішення цього питання Великою Палатою Верховного Суду усуне розбіжності у застосування норм процесуального права (статті 149 ЦПК України та статті 136 ГПК України), яка вже тривалий час присутня у практиці Касаційного цивільного та Касаційного господарського судів у складі Верховного Суду.
Щодо клопотання представника ОСОБА_1 адвоката Якименка М. М. про розгляд справи з викликом та за безпосередньої участі всіх учасників справи 
У поданому 25 лютого 2025 року до Верховного Суду клопотанні представник ОСОБА_1 адвокат Якименко М. М. просив проводити розгляд справи з викликом та за безпосередньої участі всіх учасників справи.
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції (частина друга).
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Абзац другий частини першої даної статті визначає, що у разі необхідності учасники справи можуть бути викликані для надання пояснень у справі.
Таким чином, питання виклику учасників справи для надання пояснень у справі вирішується Верховним Судом з огляду на встановлену необхідність таких пояснень.
Європейський суд з прав людини неодноразово висловлювався з приводу відсутності публічних слухань у судах касаційної інстанції. Вочевидь, «публічний характер провадження у судових органах, згаданих у пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, захищає учасників справи від здійснення правосуддя таємно, поза контролем громадськості та є також одним із засобів збереження довіри до судів вищих і нижчих ланок. Публічність через прозорість, яку вона надає правосуддю, сприяє досягненню мети пункту 1 статті 6, а саме справедливому судовому розгляду, гарантія якого є одним із основних принципів будь-якого демократичного суспільства у сенсі Конвенції» (рішення 
від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, § 25).
Проте публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку, зокрема і в суді касаційної інстанції. Так, у вказаній справі зазначена гарантія була забезпечена у судах першої й апеляційної інстанцій. Зокрема тому ЄСПЛ не визнав порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції відсутність публічного розгляду у Федеральному суді Німеччини, який, як і Верховний Суд в Україні, вирішував винятково питання права (рішення у справі «Axen v. Germany», § 28).
У випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Заявник не представив переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. 
Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи. 
Верховний Суд створив учасникам процесу у цій справі належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів, в яких такий рух описаний. Крім того, кожен з учасників справи мав право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
З огляду на вказане касаційна скарга розглядається без повідомлення та виклику учасників справи. 
Отже, оскільки ЦПК України передбачає можливість розгляду справи у письмовому провадженні без виклику учасників справи, аргументи про розгляд справи за участю сторін у справі є непереконливими, тому відсутня необхідність у виклику осіб, які беруть участь у справі, для надання пояснень, у зв`язку із чим у задоволенні клопотання слід відмовити.
Керуючись статтями 400, 403, 404 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
УХВАЛИВ:
У задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 адвоката Якименка Миколи Миколайовича про розгляд справи з викликом та за безпосередньої участі всіх учасників справи відмовити.
Передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду справу № 727/5956/23 (провадження № 61-1126св24).
Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
 
Ухвала відповідно до частини третьої статті 415 ЦПК України оформлена суддею Литвиненко І. В. 

Суддя-доповідач                                                                                        В. В. Пророк 
Судді:                                                                                                             А. І. Грушицький 
                                                                                                                        І. В. Литвиненко 
                                                                                                                        Є. В. Петров
                                                                                                                        В. В. Сердюк