ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/5815/23	Головуючий у 1-й інстанції Дзюбич В.Л. 	
Провадження № 22-ц/817/55/25 	Доповідач - Костів О.З.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 січня 2025 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Костів О.З. 
суддів -  Гірський Б. О., Храпак Н. М., 
з участю секретаря - Сович Н.А. 
представника апелянта - Хлєбнікова С.В. ,
позивача - ОСОБА_2 ,
представника позивача - Скиби В.М. ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/5815/23 за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 жовтня 2024 року (ухвалене суддею Дзюбичем В.Л., дату складення повного тексту не зазначено) в справі за позовом ОСОБА_5 , яка діє у власних інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_6 , до ОСОБА_4 про визнання права власності на спадкове майно за законом та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про усунення від права спадкування за законом,

В С Т А Н О В И В:
У березні 2023 року ОСОБА_5 , яка діє у власних інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання права власності на спадкове майно за законом.
Позов обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер чоловік позивачки - ОСОБА_9 , після смерті якого відкрилася спадщина на належну йому квартиру, що знаходиться в АДРЕСА_1 . За життя спадкодавець склав заповіт, яким заповів належну йому квартиру на користь сина від першого шлюбу - ОСОБА_4 . Разом з тим, позивачка, як непрацездатна дружина, оскільки є особою з інвалідністю третьої групи з дитинства, та неповнолітній син спадкодавця - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мають право на обов`язкову частку в спадщині.
Позивачка та неповнолітній син спадкодавця спадщину прийняли у встановлений законом строк та 13 березня 2023 року звернулися до державного нотаріуса Першої Тернопільської державної нотаріальної контори Височан Ю.В. з приводу вчинення нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на обов`язкову частку в квартирі, що знаходиться в АДРЕСА_1 , після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 . Проте, звернувшись до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, позивачці було відмовлено у вчиненні вказаної нотаріальної дії через відсутність належних правовстановлюючих документів, а саме оригіналу біржового контракту від 13 жовтня 1995 року, реєстраційний номер №326.
Позивачка зазначає, що в телефонному режимі зверталася до відповідача, але останній не бажає в мирний спосіб у позасудовому порядку вирішити спір щодо спадщини, тому вона вимушена звернутися в суд з даним позовом для захисту своїх прав.
У зв`язку із викладеним, позивачка просила суд визнати за нею та її неповнолітнім сином ОСОБА_2 право власності на 2/10 частки (по 1/10 частці за кожним) у квартирі АДРЕСА_2 , в порядку спадкування обов`язкової частки, після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 .
У липні 2023 року ОСОБА_4 , в інтересах якого діє адвокат Хлєбніков Сергій Володимирович, звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_5 про усунення від права спадкування за законом.
Зустрічний позов обґрунтовано тим, що квартира, у якій ОСОБА_4 проживав зі своїм покійним батьком ОСОБА_9 , належала покійному на праві приватної власності. У 2004 році ОСОБА_9 одружився з ОСОБА_5 . Однак, через рік після народження їх спільного сина - ОСОБА_2 , починаючи з 2006 року вони почали проживати окремо.
03 листопада 2004 року ОСОБА_9 склав заповіт, згідно якого заповів ОСОБА_4 квартиру, яка належала йому на праві приватної власності, за адресою: АДРЕСА_1 .
З 2015 року батько почав хворіти та з того часу потребував постійного стороннього догляду. За його життя ОСОБА_4 здійснював догляд за ОСОБА_9 , зокрема, готував йому їжу, прибирав за ним, купляв продукти та ліки, оскільки розміру пенсії батька було недостатньо для купівлі йому ліків, здійснював інші дії щодо догляду за покійним батьком.
Позивач ОСОБА_5 , незважаючи на неодноразові прохання про фізичну, матеріальну та моральну допомогу, жодного разу не з`явилась у помешканні ОСОБА_9 , у допомозі відмовляла, повністю усунулась від спілкування з ним, ніякої фінансової допомоги, пов`язаної з утриманням та лікуванням ОСОБА_9 , не надавала.
Оскільки дії ОСОБА_5 свідчать про свідоме ухилення від надання спадкодавцеві допомоги, враховуючи перебування спадкодавця у безпорадному стані, потребі спадкодавця в допомозі з боку саме ОСОБА_5 , а тому останню слід усунути від спадкування, відповідно до статті 1224 ЦК України.
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 жовтня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_5 , задоволено.
Визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/10 частку квартири АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка ОСОБА_9 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/10 частку квартири АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_9 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 , відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 1699 грн сплаченого позивачем судового збору.
Додатковим рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 листопада 2024 року стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 10000 грн понесених витрат на професійну правничу допомогу.
Не погоджуючись із рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 жовтня 2024 року в частині задоволених позовних вимог, ОСОБА_4 , в інтересах якого діє адвокат Хлєбніков Сергій Володимирович, подав на нього апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що судом неповно встановлено фактичні обставини справи та дано невірну оцінку доказам.
Апеляційна скарга мотивована тим, що підставою звернення з даним позовом є відмова нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину в зв`язку з відсутністю правовстановлючих документів на спадкове майно ОСОБА_9 - квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Тобто, на момент звернення ОСОБА_5 , державному нотаріусу не були надані правовстановлючі документи на спадкове майно ОСОБА_9 .
На думку сторони апелянта, вказана обставина не свідчить про відсутність правовстановлюючих документів на спадкове майно, оскільки такі документи знаходяться у ОСОБА_4 та були надані ним державному нотаріусу при отриманні ним свідоцтва на спадщину за заповітом.
Так, під час розгляду даної цивільної справи, ОСОБА_4 звернувся до державного нотаріуса Першої Тернопільської державної нотаріальної контори Височан Ю.В. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом та 25 жовтня 2024 року йому державним нотаріусом було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 8/10 квартири АДРЕСА_2 .
Отже після отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом, ОСОБА_5 та ОСОБА_2 мають можливість звернутись до державного нотаріуса Першої Тернопільської державної нотаріальної контори Височан Ю.В. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину та отримати їх у передбачений законом спосіб, а тому звернення до суду із даним позовом є передчасним.
Крім того зазначає, що ОСОБА_5 перед зверненням до суду не зверталась до ОСОБА_4 з клопотанням надати державному нотаріусу правовстановлюючі документи на квартиру.
У зв`язку з наведеним просить рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 жовтня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_5 , яка діє у власних інтересах та інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання права власності на спадкове майно за законом.
27 грудня 2024 року на адресу Тернопільського апеляційного суду від представника позивачів за первісним позовом - адвоката Скиби Віталія Михайловича надійшов відзив на апеляційну скаргу.
Відзив мотивовано тим, що у зв`язку із недобросовісною поведінкою відповідача протягом усього часу розгляду справи, зокрема неоформлення ОСОБА_4 своїх спадкових прав та ненадання оригіналів правовстановлюючих документів на спадкове майно, які у нього знаходилися, останній поставив позивачів у залежність від своїх дій, а саме оформлення спадкових прав. Звертає увагу на те, що апелянт долучив до скарги копію свідоцтва про право на спадщину, при цьому клопотання про долучення нового доказу не заявив.
У зв`язку з наведеним просить апеляційну скаргу залишити без задоволення та стягнути судові витрати за апеляційний розгляд даної справи.
В судовому засіданні представник апелянта - адвокат Хлєбніков Сергій Володимирович апеляційну скаргу підтримав, зіславшись на мотиви, викладені у ній.
Позивач ОСОБА_2 та його представник адвокат Скиба Віталій Михайлович проти апеляційної скарги заперечили та просили рішення суду залишити без змін.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про дату, час та місце розгляду.
Апеляційна скарга подана лише в частині задоволених первісних позовних вимог, а тому в іншій частині рішення суду колегією суддів не переглядається.
Заслухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає виходячи із наступного.
За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Судом встановлено наступні обставини.
Згідно біржового контракту від 13 жовтня 1995 року, реєстраційний номер №326, ОСОБА_9 придбав в ОСОБА_10 однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 (т.1 а.с.8-9).
03 листопада 2004 року ОСОБА_9 склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Радомською І.А., зареєстрованим у реєстрі за №8486, згідно якого, належну йому на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_2 , заповів ОСОБА_4 (т.1 а.с.66 звор.).
У відповідності до частини першої статті 82 ЦПК України сторонами у даній справі визнано той факт, що ОСОБА_4 є сином ОСОБА_9 .
04 листопада 2004 року ОСОБА_9 та ОСОБА_5 зареєстрували шлюб. Прізвище дружини після одруження « ОСОБА_5 », про що свідчить свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 , видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області 04 листопада 2004 року, актовий запис №1607 (т.1 а.с.16).
В шлюбі у ОСОБА_9 та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 народився син ОСОБА_2 , що стверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_2 , виданим 29 квітня 2005 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області України, актовий запис №789 (т.1 а.с.15).
Згідно посвідчення серія НОМЕР_3 , виданого управлінням соціальної політики міста Тернопіль 19 квітня 2017 року, ОСОБА_5 є особою з інвалідністю третьої групи з дитинства, довічно (т.1 а.с.22).
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_9 , що стверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 , виданим 24 червня 2021 року Тернопільським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Тернопільському районі Тернопільської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), актовий запис №1516 (т.1 а.с.14).
Після смерті ОСОБА_9 відкрилась спадщина на належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_2 .
Як вбачається з копії матеріалів спадкової справи №653/2021 року, заведеної Першою Тернопільською державною нотаріальною конторою до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 , спадкоємцем належної ОСОБА_9 квартири АДРЕСА_2 за заповітом, посвідченим Радомською І.А., приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу, 03 листопада 2004 року, зареєстрованого в реєстрі за №8486, є син спадкодавця - ОСОБА_4 . Спадкоємцями, які відповідно до статті 1241 ЦК України мають право на обов`язкову частку у спадщині є непрацездатна дружина спадкодавця - ОСОБА_5 , що підтверджується посвідченням про присвоєння їй інвалідності третьої групи з дитинства (серія НОМЕР_3 , видане управлінням соціальної політики міста Тернопіль 19 квітня 2017 року) та неповнолітній син спадкодавця - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_5 , видане відділом реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області 29 квітня 2005 року, актовий запис № 789 від 29 квітня 2005 року), які спадщину прийняли у встановлений законом строк. Спадкоємцями за законом є інші діти спадкодавця - ОСОБА_13 та ОСОБА_14 . Інших дітей у спадкодавця не було. Батьки спадкодавця померли до відкриття спадщини (т.1 а.с.63-72).
Для видачі свідоцтва про право на спадщину за законом (обов`язкову частку) на квартиру АДРЕСА_2 , після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 , ОСОБА_5 звернулася до державного нотаріуса Першої Тернопільської державної нотаріальної контори Височан Ю.В., проте нотаріусом було винесено постанову №387/02-31 від 13 березня 2023 про відмову у вчиненні нотаріальної дії - видачі ОСОБА_5 та ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину за законом (обов`язкову частку) на 2/10 частки у праві власності на квартиру АДРЕСА_2 , у зв`язку із відсутністю правовстановлюючих документів.
Згідно відомостей Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 29 вересня 2023 року №91-47281/18/23 вбачається, що ОСОБА_4 систематично перебував за межами кордону України, зокрема з 11 травня 2021 року по 07 серпня 2021 року (т.1 а.с.236).
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, апеляційний суд виходить з наступного.
Згідно зі статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Статтями 1216, 1218 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).
Право на обов`язкову частку у спадщині врегульовано статтею 1241 ЦК України, частиною першою якої передбачено, що малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатні вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).
Право на обов`язкову частку - це суб`єктивне майнове право окремих спадкоємців першої черги (стаття 1261 ЦК України) отримати певну частку у спадщині, незалежно від змісту заповіту.
Таким чином, свобода спадкового розпорядження обмежується правом осіб, які закликаються до спадкування незалежно від волі спадкодавця, в силу прямої вказівки закону.
Так, малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).
Хоча норми про право на обов`язкову частку розміщені у главі, присвяченій спадкуванню за заповітом, за своєю сутністю право на обов`язкову частку належить до спадкування за законом. Тобто право на обов`язкову частку існує лише за наявності заповіту. Коло осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, визначене статтею 1241 ЦК України, є вичерпним і розширювальному тлумаченню не підлягає. При з`ясуванні чи відноситься певний суб`єкт до кола осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині слід враховувати, що непрацездатність особи повинна підтверджуватися відповідними документами. При цьому відповідна особа для віднесення її до кола суб`єктів, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, має бути непрацездатною саме на момент відкриття спадщини.
Зазначене узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 листопада 2021 року у справі № 607/24365/19, від 8 грудня 2021 року у справі № 552/3281/20.
При визначенні розміру обов`язкової частки в спадщині враховуються всі спадкоємці за законом першої черги, увесь склад спадщини, зокрема, право на вклади в банку (фінансовій установі), щодо яких вкладником було зроблено розпорядження на випадок своєї смерті, вартість речей звичайної домашньої обстановки та вжитку, вартість заповідального відказу.
За згодою особи, яка має право на обов`язкову частку у спадщині, належна їй частка визначається з майна, не охопленого заповітом. У разі незгоди ця частка визначається з усього складу спадщини.
Зазначене узгоджується з пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», в якому судам роз`яснено, що при визначенні розміру обов`язкової частки в спадщині враховуються всі спадкоємці за законом першої черги.
Частина четверта статті 1268 ЦК України встановлює, що малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу.
Прийняття спадщини спадкоємцем, є обов`язковою умовою здійснення права на спадщину як за законом, так і за заповітом, а також і права на обов`язкову частку у спадщині.
Відповідно до частини першої статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.
Відповідно до частини першої статті 1241 ЦК України розмір обов`язкової частки у спадщини може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення.
При вирішенні спорів про зменшення розміру обов`язкової частки у спадщині встановленню та оцінюванню судом підлягає характер відносин між спадкодавцем та спадкоємцем, інші обставини, що мають істотне значення. Зокрема ними може вважатися тривала відсутність спілкування між спадкодавцем і спадкоємцем, неприязні стосунки, зумовлені аморальною поведінкою спадкоємця тощо.
Зменшення розміру обов`язкової частки в спадщині полягає у пропорційному зменшенні частки такого спадкоємця.
Отже, аналіз вказаних норм матеріального права дає підстави для висновку, що заявляючи вимоги про зменшення розміру обов`язкової частки, позивач повинен довести суду та підтвердити належними і допустимими доказами підстави такого зменшення, зокрема, відсутність або негативний характер відносин між спадкоємцями та спадкодавцем, неприязні стосунки в зв`язку з аморальною поведінкою спадкоємця тощо.
Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 28 листопада 2019 року у справі № 707/2048/17, від 23 січня 2020 року у справі № 497/51/18, від 31 березня 2021 року у справі № 637/882/19.
Відповідно до вимог статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Звертаючись до суду із первісним позовом ОСОБА_5 , яка діє у власних інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , посилалася на те, що розмір їх обов`язкової частки після смерті ОСОБА_9 становить половину частки, яка належала б їм у разі спадкування за законом та складає по 1/10 частці квартири АДРЕСА_2 для кожного. Однак, звернувшись до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, ОСОБА_5 було відмовлено у вчиненні вказаної нотаріальної дії через відсутність належних правовстановлюючих документів.
Судом першої інстанції правильно встановлено, що після смерті ОСОБА_9 спадкоємцями першої черги за законом є ОСОБА_4 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 .
У випадку спадкування за законом після смерті ОСОБА_9 , позивач ОСОБА_5 , як особа з інвалідністю та її, на той час неповнолітній, син ОСОБА_2 вправі були би успадкувати обов`язкову частку в розмірі по 1/5 частці спадкового майна.
У справі, яка переглядається апеляційним судом установлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_2 протягом встановленого законом шестимісячного строку реалізували своє право на прийняття обов`язкової частки у спадщині після смерті ОСОБА_9 , тобто прийняли спадщину шляхом подання відповідних заяв, і частка у спадщині належить цим спадкоємцям з часу відкриття спадщини незалежно від часу прийняття спадщини.
В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про зменшення розміру обов`язкової частки у спадщині судом відмовлено та апеляційної скарги в цій частині сторонами не подано.
Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги за первісним позовом є обґрунтованими та підлягають задоволенню шляхом визнання за ОСОБА_5 та ОСОБА_2 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_9 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , права власності на обов`язкову частку у спадщині, а саме по 1/10 частці квартири АДРЕСА_2 , за кожним.
Доводи сторони апелянта про те, що 25 жовтня 2024 року державним нотаріусом Ямельському Василю Романовичу було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки як на момент звернення до суду, так і на момент ухвалення оскаржуваного судового рішення існував реальний спір щодо спадкування обов`язкової частки у спадщині після смерті ОСОБА_9 .
Більше того, колегія суддів не приймає долучену до апеляційної скарги копію свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 25 жовтня 2024 року, оскільки такий доказ поданий ОСОБА_4 до суду з пропуском строку, встановленого ЦПК України та складений державним нотаріусом після ухвалення оскаржуваного рішення.
Твердження сторони апелянта про те, що ОСОБА_5 перед зверненням до суду не зверталась до ОСОБА_4 з клопотанням про надання державному нотаріусу правовстановлюючих документів на квартиру, апеляційний суд не бере до уваги, оскільки судом встановлено, що вказані документи зберігалися в останнього, який змінив вхідні замки в квартирі АДРЕСА_2 та на час розгляду справи знаходиться за межами України.
Також, апеляційний суд враховує суперечливу поведінку ОСОБА_4 , який 25 серпня 2021 року звернувся до Першої Тернопільської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_9 , однак правовстановлючі документи на спірну квартиру надав нотаріусу лише в серпні 2024 року, а тому вказані дії фактично слугували підставною для звернення в березні 2024 року ОСОБА_5 до суду із даним позовом (т.1 а.с.63 звор.)
Інші доводи апеляційної скарги є аналогічними викладеним у відзиві на первісний позов, які не спростовують правильність висновку суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до власного тлумачення характеру спірних правовідносин та до переоцінки доказів.
У відповідності до статтей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з вимогами статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Згідно частини другої статті 89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Задовольняю первісний позов, судом першої інстанції вірно встановлено фактичні обставини справи та дано правильну оцінку доказам.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.
Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно.
Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.
Щодо вирішення питання про стягнення судових витрат.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції має містити розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Згідно статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, в тому числі, належать витрати на професійну правничу допомогу.
За змістом статті 131-2 Конституції України для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура.
Право учасників справи користуватися правничою допомогою передбачено статті 15 ЦПК України.
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.
Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Згідно з частини другої статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України, враховує:
1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;
2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;
3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;
4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Відповідно до частини третьої та четвертої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Частиною п`ятою статті 137 ЦПК встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Згідно з частини шостої статті 137 ЦПК обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
За положеннями статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2022 року в справі №910/12876/19 суд зауважив, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини.
Разом з тим чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Відповідно, суд зазначив, що процесуальним законодавством передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.
Відповідно до правової позиції, висловленої об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19 та підтвердженої Верховним Судом у постановах від 12 лютого 2020 року у справі №648/1102/19 і від 11 листопада 2020 року у справі №673/1123/15-ц, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п.1 ч.2 ст.137 ЦПК України).
27 грудня 2024 року на адресу Тернопільського апеляційного суду від представника позивачів за первісним позовом - адвоката Скиби Віталія Михайловича надійшов відзив на апеляційну скаргу.
У відзиві зазначено, що позивачка зобов`язана сплатити адвокату Скибі Віталю Михайловичу гонорар у фіксованому розмірі 8000 грн за розгляд справи у Тернопільському апеляційному суді.
У справі, яка переглядається апеляційний судом, представник позивачка - адвокат Скиба Віталій Михайлович на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, понесених за апеляційний розгляд, надав договір про надання правової допомоги від 12 грудня 2024 року, акт приймання-передачі наданих послуг №10/03/06 до договору про надання юридичних послуг з представництва інтересів у суді, які підписані позивачкою та адвокатом.
Відповідно до п.1 договору слідує, що адвокат зобов`язується надавати правову допомогу клієнту у справі про визнання права власності на обов`язкову частку в спадщині після смерті ОСОБА_9 в Тернопільському апеляційному суді.
Відповідно до п.3 договору за правову допомогу встановлено гонорар в фіксованому розмірі 10000 грн за розгляд справи у Тернопільському апеляційному суді, остаточна вартість встановлюється актом виконаних робіт.
Згідно акту приймання-передачі наданих послуг №10/03/06 до договору про надання юридичних послуг з представництва інтересів у суді вбачається, що вартість підготовки відзиву на апеляційну скаргу складає 8000 грн (4 год * 2000 грн).
Таким чином витрати позивачки на професійну правничу (правову) допомоги в розмірі 8000 грн у суді апеляційної інстанції підтверджені належними та допустимими доказами.
Колегія суддів зазначає, що ОСОБА_4 не подано до апеляційного суду клопотання про зменшення таких судових витрат.
З огляду на викладене, існують правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивачки витрат на професійну правничу допомогу за апеляційний розгляд даної справи у розмірі 8000 грн, оскільки такий розмір судових витрат доведений, документально обґрунтований та відповідає критерію розумної необхідності таких витрат.
Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268).
Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - залишити без задоволення.
Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 жовтня 2024 року - залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 судові витрати, понесені за апеляційний розгляд даної справи у розмірі 8000 (вісім тисяч) гривень 00 копiйок.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Дата складення повного тексту постанови - 27 січня 2025 року.

Реквізити сторін:
Позивач: ОСОБА_5 , проживає за адресом: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_6 .
Позивач: ОСОБА_2 , проживає за адресом: АДРЕСА_4 .
Відповідач: ОСОБА_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , адреса проживання: АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_7 .

Головуючий                                                                        О.З. Костів
Судді:                                                                                Б.О. Гірський
                                                                                       Н.М. Храпак