Справа № 465/2388/23                                Головуючий у 1 інстанції: Мартьянова С. М. 
Провадження № 22-ц/811/2864/24                                Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С.М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

               07 березня 2025 року м. Львів 
Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого – судді Бойко С.М., суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В., розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на рішення Франківського районного суду м. Львова від 10 жовтня 2023 року у справі за позовом Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання, 

встановив:
У квітні 2023 року Львівське міське комунальне підприємство (далі – ЛМКП) «Львівтеплоенерго» звернулося до суду з позовом, в якому просило стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 заборгованість за послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води в розмірі 9472 грн. 51 коп. за період з 01.01.2015 року до 01.02.2023 року.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідачі проживають та зареєстровані в квартирі АДРЕСА_1 , відповідно, користуються послугами з теплопостачання. За вказаною адресою, для здійснення оплати за надані послуги з теплопостачання було відкрито особовий рахунок, проте, за період з 01.01.2015 року по 01.02.2023 року у відповідачів виникла заборгованість, яка станом на 01.02.2023 року становить 9472 грн. 51 коп. 
Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 10 жовтня 2023 року в задоволенні позову відмовлено. 
Рішення суду оскаржив позивач ЛМКП «Львівтеплоенерго», просить його скасувати з підстав неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач покликається на те, що відповідачі проживають за адресою: АДРЕСА_2 , та, відповідно, користуються послугами з централізованого опалення, що включає в себе оплату за опалення місць загального користування, загальнобудинкові потреби на опалення та плату за абонентське обслуговування. 
Зазначає, що правовідносини, які виникли між сторонами з приводу постачання теплової енергії, врегульовано Законами України «Про теплопостачання», «Про житлово-комунальні послуги», Методикою розрахунку кількості теплоти, спожитої на опалення місць загального користування багатоквартирних будинків, та визначення плати за їх опалення, затвердженої наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 31.10.2006 року №359, якою встановлено порядок визначення витрат теплової енергії на опалення місць загального користування у багатоквартирних житлових будинках для встановлення розміру плати за неї споживачами. 
Наголошує, що відповідно до Правил №830, споживачі, які відключені від централізованого опалення, оплачують за місця загального користування та функціонування внутрішньобудинкової мережі. Плата за ці послуги включає 2 види платежів: плата за послуги з постачання теплової енергії, а також плата за абонентське обслуговування, що не було враховано судом при розгляді даної справи. 
26.02.2025 року від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він вважає, що необхідно апеляційну скаргу задовольнити частково, змінивши мотиви для відмови у задоволенні позову.
Відповідно до вимог ч.13 ст.7 та ч.1 ст.369 ЦПК України, справу розглянуто апеляційним судом без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.
Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення.
У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено – повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 04.03.2025 року, є дата складення повного судового рішення – 07.03.2025 року.
Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.
Судом встановлено, що відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 зареєстровані в квартирі АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою з місця проживання про склад сім`ї і реєстрації від 28.03.2023 року.
Відповідно до Закону України «Про теплопостачання», ЛМКП «Львівтеплоенерго» є теплопостачальною організацією – суб`єктом господарської діяльності з постачання споживачам теплової енергії.
Відповідачам для здійснення оплати за надані послуги з централізованого опалення відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 .
Згідно з розрахунком, наданим позивачем, заборгованість відповідачів за послуги з надання теплової енергії (опалення місць загального користування) за період з січня 2015 року по лютий 2023 року включно становить 9472 грн. 51 коп.
Відповідно до акту про відключення квартири від внутрішньобудинкових мереж ЦО і ГВП від 05.10.2006 року, квартира АДРЕСА_1 відключена від внутрішньобудинкової мережі центрального опалення та постачання гарячої води.
Відмовляючи у задоволенні позову ЛМКП «Львівтеплоенерго», суд першої інстанції виходив із того, що у спірний період, за який утворилась заборгованість у розмірі 9472 грн. 51 коп., послуги фактично не надавалися, у зв`язку з відключенням квартири відповідачів від внутрішньобудинкових мереж централізованого опалення та постачання гарячої води, а тому заявлені до відповідачів позовні вимоги є безпідставними.
Однак, з такими висновками суду погодитись не можна, виходячи з наступного.
Правовідносини, що виникли між сторонами з приводу постачання теплової енергії, врегульовано законами України «Про теплопостачання», «Про житлово-комунальні послуги», Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року №630, Методикою розрахунку кількості теплоти, спожитої на опалення місць загального користування багатоквартирних будинків та визначення плати за їх опалення, затвердженої наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 31 жовтня 2006 року №359, якою встановлено порядок визначення витрат теплової енергії на опалення місць загального користування у багатоквартирних житлових будинках для встановлення розміру плати за неї споживачами.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.
Відповідно до п.18 Правил надання послуг з централізованого опалення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року №630, чинних на час виникнення спірних правовідносин (далі – Правил), розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк.
Статтею 162 ЖК України передбачено, що плата за користування житловим приміщенням і за комунальні послуги в будинку (квартирі), що належить громадянинові, береться за затвердженими в установленому порядку тарифами.
Згідно з п.28 вказаних вище Правил, споживачі, які відмовилися від отримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, оплачують послуги з централізованого опалення місць загального користування будинку, відповідно до методики, що затверджується органом виконавчої влади.
Відповідно до Методики розрахунку кількості теплоти, спожитої на опалення місць загального користування багатоквартирних будинків та визначення плати за їх опалення, якою встановлений порядок визначення витрат теплової енергії на опалення місць загального користування у багатоквартирних житлових будинках для встановлення розміру плати за неї споживачами, затвердженої наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 31 жовтня 2006 року №359 (далі – Методики), власники квартир багатоквартирних будинків є співвласниками усіх допоміжних приміщень будинку та його технічного обладнання і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку та прибудинкових територій відповідно до своєї частки у майні будинку. Внутрішньобудинкові мережі централізованого опалення і гарячого водопостачання належать до інженерного обладнання житлового будинку і є його невід`ємною частиною. Відключення від мереж централізованого опалення і гарячого водопостачання не є підставою для звільнення мешканців від такої участі.
Згідно з п.2.1.2 Методики, якщо у будинку встановлено загальнобудинковий прилад комерційного обліку теплової енергії, спожитої на опалення всіх житлових приміщень та місць загального користування, кількість теплової енергії на опалення місць загального користування (МЗК) визначають як частку теплової енергії від загальної витрати на опалення будинку, пропорційно до показів приладів виміру витрат теплоносія.
Пунктом 2.1.3 Методики передбачено, що якщо системою будинкового обліку не передбачено окремого обліку теплової енергії, спожитої на опалення МЗК, але передбачено теплолічильники в кожного споживача та загальнобудинковий комерційний облік теплоти, кількість теплової енергії на опалення МЗК з урахуванням утрат розподільчими внутрішньобудинковими трубопроводами опалення визначається як різниця між кількістю теплової енергії на опалення будинку та загальною кількістю теплової енергії на опалення всіх інших приміщень.
Пунктом 2.1.4 Методики визначено, що у разі часткового оснащення приміщень споживачів приладами обліку теплової енергії та відсутності приладів обліку теплової енергії на МЗК витрати теплової енергії на опалення МЗК визначаються розрахунком за формулами, наведеними в пункті 2.1.
Оскільки заборгованість у відповідачів виникла за період з січня 2015 року, то розрахунок заборгованості до 25.01.2019 року позивачем проводився відповідно до Методики розрахунку кількості теплоти, спожитої на опалення місць загального користування багатоквартирних будинків та визначення плати за їх опалення, затвердженої наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 31 жовтня 2006 року №359.
Як передбачено шостим розділом «Посібника та доповнення до Норм та вказівок по нормуванню витрат палива та теплової енергії на опалення житлових та громадських споруд…» КТМ 204 Україна 244-94, затвердженим наказом Держбуду України від 30 лютого 2001 року №82, втрати теплової енергії на ділянці мережі від межі розподілу до місця установки опалювальних приладів відноситься до втрат абонента (споживача). Тому співвласники квартир повинні брати участь у витратах на утримання будинку пропорційно займаній площі житла, а відключення від мереж централізованого опалення та гарячого водопостачання не є підставою для звільнення мешканців від такої участі.
Така правова позиція знайшла своє відображення у постановах Верховного Суду від 26.09.2018 року (у справі №703/58/16-ц), від 26.02.2019 року (у справі №159/6776/18), від 05.06.2019 (у справі №703/3515/15-ц) та від 22.12.2020 року (у справі №311/3489/18), а відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
25 січня 2019 року набрав чинності наказ Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України №315 від 22 листопада 2018 року «Про затвердження Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг». 
Відповідно до роз`яснення Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 02 травня 2019 року №7/10.1/7260-19 щодо введення в дію з 01 травня 2019 року Закону України від 09 листопада 2017 року «Про житлово-комунальні послуги», згідно з цим Законом визначено нову класифікацію житлово-комунальних послуг, нову систему взаємовідносин, що виникатимуть у процесі надання та споживання цих послуг, передбачено різні моделі договірних відносин у сфері комунальних послуг, а також визначено особливості укладання, зміни і припинення договорів про надання комунальних послуг у багатоквартирному будинку, змінено підходи до формування тарифів на комунальні послуги та нарахування плати споживачам, запроваджено відповідальність за неналежне виконання договору як для виконавців комунальних послуг, так і для споживачів цих послуг.
Положення Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року застосовуються за умови укладення договорів про надання комунальних послуг за правилами та особливостями, визначеними Законом (тобто, нових договорів про надання комунальних послуг).
З 01 травня 2019 року Закон України «Про житлово-комунальні послуги» змінив принципи відносин у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг, а також запровадив нову термінологію та класифікацію комунальних послуг, вніс зміни в організацію надання комунальних послуг, зокрема, з постачання теплової енергії.
Відповідно до цього Закону та Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», на виконання яких розроблена та затверджена Методика №315, комунальними послугами є, зокрема, послуги з постачання теплової енергії.
Відносини, що виникають у процесі надання цих комунальних послуг споживачам, у зв`язку з укладенням нових договорів, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги», введеним в дію з 01 травня 2019 року.
На час виникнення у відповідачів спірної заборгованості діяли норми Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року, відповідно до якого, мешканці багатоквартирних будинків – споживачі отримували комунальні послуги: з централізованого опалення, в т.ч. місць загального користування, з централізованого постачання гарячої води, з централізованого постачання холодної води, з централізованого водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем).
До укладення нових договорів (за виключенням випадку коли співвласники багатоквартирного будинку приймуть рішення про модель договірних відносин у своєму багатоквартирному будинку та укладуть відповідний договір із виконавцем за вимогами Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року, а також коли виконавці комунальних послуг укладуть індивідуальні договори згідно з ч.7 ст.14 цього Закону, залишаються чинними та продовжують діяти раніше укладені договори про надання комунальних послуг.
Такі договори відповідають положенням Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року №630.
Чинні на спірний період договори із споживачами, Правила та Типовий договір, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року №630, не передбачають можливості застосування виконавцями послуг Методики №315.
Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року визначено умови перехідного періоду.
Відповідно до п.3 Розділу VI Закону України «Про житлово-комунальні послуги», договори про надання комунальних послуг, укладені до введення в дію цього Закону, зберігають чинність на умовах, визначених такими договорами, до дати набрання чинності договорами про надання відповідних комунальних послуг, укладеними за правилами, визначеними цим Законом.
Договори про надання комунальних послуг, у тому числі із співвласниками багатоквартирних будинків, які не прийняли рішення про модель організації договірних відносин з виконавцями комунальних послуг, мають бути укладені виконавцями відповідних комунальних послуг протягом двох місяців з дня набрання чинності рішенням Кабінету Міністрів України про затвердження типових публічних договорів приєднання про надання комунальних послуг.
Такі типові договори були затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 08 вересня 2021 року №1023 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 11 грудня 2019 року №1182», якою затверджені Правила надання послуги з постачання гарячої води. Постанова опублікована в офіційному виданні «Урядовий кур`єр» 2021, №190 від 01 жовтня 2021 року. Текст такого договору розміщено на офіційному сайті ЛМКП «Львівтеплоенерго» 30 жовтня 2021 року.
Відповідно до п.5 ст.13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», у разі якщо співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали з виконавцем комунальної послуги відповідний договір (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і послуг з постачання та розподілу електричної енергії), з ними укладається індивідуальний договір про надання комунальної послуги, що є публічним договором приєднання.
Такі договори вважаються укладеними, якщо протягом 30 днів з дня опублікування тексту договору на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на веб-сайті виконавця послуги співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали відповідний договір з виконавцем комунальної послуги.
З усіма фізичними або юридичними особами, які є власниками квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку і станом на 01 грудня 2021 року не прийняли рішення про модель організації договірних відносин з виконавцями комунальних послуг, вважатимуть укладені публічні договори приєднання за формою, встановленою Правилами, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 року №830, з урахуванням змін, внесених Кабінетом Міністрів України від 08 вересня 2021 року №1022.
Застосування Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг від 22 листопада 2018 року №315 прямо пов`язане з введенням в дію нових публічних договорів приєднання.
Роз`яснення Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 11 лютого 2019 року «Щодо застосування Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг при нарахуванні плати споживачам» передбачає, що нова Методика розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затверджена наказом від 22 листопада 2018 року №315, зареєстрованим в Мін`юсті 28 грудня 2018 року за №1502/32954, встановлює порядок розподілу обсягів спожитих комунальних послуг з постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання.
Згідно з роз`ясненням Мінрегіону від 08 лютого 2019 року, Методика №315 може застосовуватись лише після укладення споживачами нових договорів з виконавцями комунальних послуг (за вимогами нового Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). До того часу нарахування населенню за комунальні послуги має здійснюватися за чинними договорами та правилами.
Методика встановлює порядок розподілу у будинку обсягів спожитих комунальних послуг з постачання теплової енергії, гарячої води, централізованого водопостачання, а до укладення нових договорів споживачі отримують послуги з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, визначені чинними на той момент нормативно-правовими актами та договорами.
Відповідно до ч.2 ст.4 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», власники квартир та нежитлових приміщень є співвласниками спільного майна багатоквартирного будинку.
Частиною першою статті 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» передбачено, що спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників.
Законом України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», надано визначення поняттям: спільне майно багатоквартирного будинку, відповідно до якого, спільне майно багатоквартирного будинку – приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія.
Оскільки житло відповідачів знаходиться у багатоквартирному будинку, вони зобов`язані нести витрати з утримання та обслуговування будинку спільно з іншими власниками квартир цього будинку, отже, оплачувати послуги згідно з встановленими тарифами. Така ж позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26.09.2018 року у справі №703/58/16-ц.
Таким чином, по квартирі відповідачів за адресою: АДРЕСА_2 , за спірний період утворилась заборгованість по оплаті послуг з централізованого опалення місць загального користування в розмірі 9472 грн. 51 коп., що стверджується письмовим розрахунком, який міститься в справі.
Докази того, що ЛМКП «Львівтеплоенерго» здійснило нарахування за вказані послуги не відповідно до чинного законодавства, роз`яснень Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України та Методики розрахунку кількості тепла, спожитого на опалення місць загального користування багатоквартирних будинків, та визначення плати за їх опалення від 31 жовтня 2006 року №359, відсутні.
Відповідно до ст.525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання не допускається і не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.
Згідно зі ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до ч.2 ст.382 ЦК України, усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.
Внутрішньобудинкові мережі централізованого опалення належать до інженерного (технічного) обладнання житлового будинку та є його невід`ємною частиною.
Відповідачам, як і всім іншим мешканцям будинку, що відключені від систем централізованого опалення, нараховувалась плата за опалення місць загального користування будинку, яку відповідачі з січня 2015 року не сплачують.
Всупереч ч.1 ст.9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», відповідачі не виконали свого зобов`язання щодо оплати послуг з постачання теплової енергії (опалення місць загального користування), тому зобов`язані сплатити суму боргу.
Разом з тим, у відзиві на позовну заяву відповідач ОСОБА_2 заявив про застосування до заявлених позовних вимог наслідків спливу позовної давності.
Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. 
Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю (ч.1 ст.258 ЦК України). 
За правилами статті 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
За загальним правилом, яке міститься в ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
При цьому, згідно з ч.4 ст.267 ЦПК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. 
Водночас, відповідно до ч.5 ст.267 ЦПК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
Як вже зазначалось вище, позивач просив стягнути з відповідачів заборгованість, що виникла за період з січня 2015 року по лютий 2023 року, однак, позов поданий до суду лише 03 квітня 2023 року. 
Разом з тим, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин, строк якого неодноразово продовжувався.
Згідно із Законом України від 30 березня 2020 року №540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 12, згідно з яким, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені, зокрема, статтями 257, 258 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. 
У пункті 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, в редакції Закону №540-IX, перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину.
Відповідно до правового висновку Верховного Суду, сформульованого у постанові від 07.09.2022 року (справа №679/1136/21, провадження №61- 5238св22), виходячи із взаємозв`язку норм права, які були прийняті органом законодавчої влади в Україні під час дії карантину, введеного Урядом України у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), цілей, з метою яких ці норми впроваджені, а також з метою недопущення безпідставного звуження прав учасників цивільних правовідносин, Верховний Суд дійшов висновку про те, що пункт 12 Перехідних і прикінцевих положень ЦК України щодо продовження під час карантину строків загальної і спеціальної позовної давності, передбачених, зокрема, статтями 257, 258 цього Кодексу, підлягає застосуванню.
Отже, враховуючи встановлений Кабінетом Міністрів України карантин з 12 березня 2020 року, строк позовної давності в межах трирічного строку обчислюється з лютого 2017 року, оскільки право вимоги по оплаті за постачання теплової енергії за лютий 2017 року настало 21 березня 2017 року, відповідно, строк позовної давності за цією вимогою спливає 21 березня 2020 року – вже після введення карантину.
Крім того, Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом №2102-IX від 24.02.2022 року, введено в Україні воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. В подальшому строк дії воєнного стану в країні неодноразово продовжувався та триває до цього часу.
Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15 березня 2022 року, який набрав чинність 17 березня 2022 року розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 19 такого змісту: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії».
Тобто було запроваджено механізм, за якого позовна давність на період дії карантину, воєнного стану або надзвичайної ситуації продовжується на строк дії таких обставин.
Продовження строків позовної давності в період дії карантину та воєнного стану є безумовним та автоматичним в силу закону.
Відтак, з урахуванням викладеного, колегія суддів доходить висновку про застосування до заявлених позивачем позовних вимог наслідків спливу позовної давності, у зв`язку з чим, задоволенню підлягають лише позовні вимоги позивача про стягнення з відповідачів заборгованості за послуги з постачання теплової енергії (централізованого опалення місць загального користування) в межах позовної давності, а саме: за період з лютого 2017 року по лютий 2023 року в розмірі 7258 грн. 35 коп., в решті позовних вимог – необхідно відмовити за спливом позовної давності, у зв`язку з чим, оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ЛМКП «Львівтеплоенерго». 
Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України та з урахуванням наслідків розгляду справи апеляційним судом, судові витрати, понесені позивачем по сплаті судового збору за подання позовної заяви в розмірі 2684 грн. та апеляційної скарги в розмірі 4542 грн., підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача, пропорційно розміру задоволених позовних вимог (76,63%), в розмірі 5537 грн. 28 коп., – по 1845 грн. 76 коп. з кожного з відповідачів.
Керуючись ст.ст.367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.4, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

ухвалив:
апеляційну скаргу Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» задовольнити частково.
Рішення Франківського районного суду м. Львова від 10 жовтня 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання – задовольнити частково.
Стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» заборгованість за послуги з постачання теплової енергії за період з лютого 2017 року по лютий 2023 року в розмірі 7258 гривень 35 копійок.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити за спливом позовної давності.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» судовий збір у розмірі 1845 гривень 76 копійок.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» судовий збір у розмірі 1845 гривень 76 копійок.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» судовий збір у розмірі 1845 гривень 76 копійок.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.         Повний текст постанови складений 07 березня 2025 року.

Головуючий                                                 С.М. Бойко

Судді:         С.М. Копняк

                                                                       А.В. Ніткевич