СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2025 року                                     м. Харків                        Справа № 922/3800/24  

          Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:головуюча  суддя Терещенко О.І., суддя Тихий П.В. , суддя  Плахов О.В.
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи   апеляційну   скаргу    представника    Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз України"  – адвоката   Кемінь В.В.      (вх. №3156Х/1-18) 
на рішення     господарського суду Харківської               області від 23.12.2024 року у справі № 922/3800/24, ухвалене       в приміщенні господарського суду Харківської       області (суддя  Лавренюк Т.А.,  повний  текст якого складено    23.12.2024  року
за позовом  	 Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз України", м. Київ      	
до 	 Комунального підприємства Безлюдівської селищної ради "Комуненерго",  Харківська область       Харківський район, смт Безлюдівка 	
про  	стягнення 5 149,65грн., 	

ВСТАНОВИВ:
Рішенням господарського суду Харківської     області від 23.12.2024 року  у справі у  задоволенні позову відмовлено  повністю.
 Представник       Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз України"  – адвокат    Кемінь В.В.     з   рішенням  господарського суду першої інстанції не погодився     та звернувся     до Східного апеляційного господарського суду    через систему "Електронний суд" з апеляційною скаргою в електронній формі,   в якій просить скасувати рішення        господарського суду Харківської                області від 23.12.2024 року   та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
Апелянт в обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує на таке. 
Оскільки спожитий газ відповідачем з 16.04.2024 року  по 27.04.2024 року, що встановлено судом,  підтверджується листом оператора ГТС від 19.09.2024 року  № ТОВВИХ-24- 14351 та інформацією щодо остаточної алокації відборів споживача з ЕІС-кодом 56XQ00013В6КA002, тому, відповідно, строк оплати за газ у відповідача настав, і споживання, але не здійснення відповідачем своєчасної оплати за спожитий газу є порушенням договірних зобов`язань, тобто, обов`язок відповідача оплатити вартість поставленого йому позивачем товару виникає в силу закону (статті 655, 692, 712 ЦК України, частина 1 статті 265 ГК України) та не залежить від факту виставлення позивачем рахунку на оплату відповідачем вартості здійсненої поставки товару.
За своєю правовою природою рахунок на оплату газу не є первинним документом (ст. 1, ч. 2 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерського облік та фінансову звітність в Україні"), а є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перераховувати грошові кошти в якості оплати за наданий товар, тобто, носить інформаційний характер. Ненадання рахунку не є відкладальною умовою у розумінні приписів статті 212 ЦК України та не є простроченням кредитора у розумінні статті 613 ЦК України, а тому не звільняє відповідача від обов`язку оплатити газ.
Бездіяльність та саме не виконання обов`язків відповідачем за договором призвело до несвоєчасної несплати заборгованості, при цьому оплата повинна відбуватися в силу постачання газу і не може ставитися у залежність від отримання чи не отримання рахунку на оплату.
Протоколом  автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.12.2024 року,   суддею – доповідачем у справі визначено суддю  Терещенко О.І. та сформовано колегію суддів у складі: головуюча  суддя Терещенко О.І., суддя Тихий П.В., суддя Плахов О.В.      
Указом Президента України “Про введення воєнного стану в Україні” №64/2022 від 24.02.2022 року в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 року строком на 30 діб, у зв`язку з військовою агресією проти України. Указами  Президента України “Про продовження строку дії воєнного стану в Україні” №133/2022 від 14.03.2022 року, №573/2022 від 15.08.2022 року, №757/2022 від 07.11.2022 року,  №58/2023 від 06.02.2023 року,  №254/2023 від 01.05.2023 року,  №451/2023 від 26.07.2023 року, №734/2023 від 06.11.2023  року, №49/2024 від 05.02.2024 року, №271/2024  від 06.05.2024 року, №469/2024 від 23.07.2024 року, №740/2024 від 28.10.2024 року   відповідно продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 10 листопада    2024 року строком на 90 діб.
          Наказом Східного апеляційного господарського суду від 25.03.2022 року № 03 “Про встановлення особливого режиму роботи суду в умовах воєнного стану” встановлено особливий режим роботи суду в умовах воєнного стану з 01.04.2022 року та запроваджено відповідні організаційні заходи, зокрема: рекомендовано учасникам судових справ утриматись від відвідування суду, свої процесуальні права та обов`язки, передбачені ГПК України, реалізовувати з використанням офіційної електронної пошти суду: inbox@eag.court.gov.ua. 
          Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 01.01.2025 року відкрито  апеляційне провадження за апеляційною скаргою     представника    Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз України"  – адвоката   Кемінь В.В.          на   рішення           господарського суду Харківської     області від 23.12.2024 року      у справі  №922/3800/24; призначено   розгляд справи №922/3800/24 за апеляційною скаргою                            представника    Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз України"  – адвоката   Кемінь В.В.  на    рішення       господарського суду Харківської                 області від 23.12.2024 року у справі   у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи; учасникам справи  встановлено  строк - не пізніше 15 днів з моменту вручення даної ухвали, протягом якого вони мають право подати відзив на апеляційну скаргу, який повинен відповідати вимогам ч.2 статті 263 Господарського процесуального кодексу України,                         з доказами надсилання його апелянту; витребувано  з  господарського суду Харківської       області матеріали справи №922/3800/24. 
           03.01.2025 року на адресу суду з господарського суду Харківської   області надійшли матеріали справи  №922/3800/24 (вх.№ 66).
                     14.01.2025 року на адресу суду  від  відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу  (вх.№ 599), який долучено до матеріалів справи, в якому останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване   рішення  місцевого господарського суду залишити без змін, в обґрунтування якого вказує на те, що  в  квітні 2024 року позивач  постачав  природний газ для котельні підприємства за Типовим договором постачання природного газу постачальником "останньої надії"; за   п. 4.3 цього договору постачальник зобов`язаний надати споживачу рахунок на оплату не пізніше 10 числа календарного місяця наступного за місяцем постачання за замовчуванням поштою; тобто   Товариство з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз України"  за законом зобов`язано було створити первинні облікові документи для перерахування йому бюджетних грошових коштів, втім цього обов`язку позивач  своєчасно не виконав. 
Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Розглянувши матеріали справи та перевіривши повноту встановлення господарським     судом першої інстанції                неоспорених обставин справи,                          колегія суддів встановила наступне.
ТОВ "Газопостачальна компанія "Нафтогаз України" (позивач, постачальник "останньої надії") відповідно до Постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - НКРЕКП) від 04.07.2017 року  № 880 здійснює ліцензійне постачання природного газу на території України.
За змістом п.26 ч.1 ст.1 Закону України від 09.04.2015 року  № 329-VIII "Про ринок природного газу" (далі - Закон № 329), постачальник "останньої надії" - це визначений Кабінетом Міністрів України постачальник, який не має права відмовити в укладенні договору постачання природного газу на обмежений період часу.
За результатами державного конкурсу та відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 22.07.2020 року  № 917-р позивача визначено постачальником "останньої надії" на ринку природного газу.
Стаття 1 Закону № 329 визначає, що споживачем є фізична особа, фізична особа-підприємець або юридична особа, яка отримує природний газ на підставі договору постачання природного газу з метою використання для власних потреб, а не для перепродажу, або використання в якості сировини. 
За приписами ч.1, ч.3 ст.12 Закону № 329 постачання природного газу здійснюється відповідно до договору, за яким постачальник зобов`язується поставити споживачеві природний газ належної якості та кількості у порядку, передбаченому договором, а споживач зобов`язується оплатити вартість прийнятого природного газу в розмірі, строки та порядку, передбачених договором.
Права та обов`язки постачальників і споживачів визначаються Законом № 329, ЦК України,  ГК України, правилами постачання природного газу, іншими нормативно-правовими актами, а також договором постачання природного газу.
Правилами постачання природного газу, затвердженими постановою Національної комісії що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (НКРЕКП) № 2496 від 30.09.2015року   (далі - Правила) врегульовано відносини, які виникають між постачальниками та споживачами природного газу, з урахуванням їх взаємовідносин з операторами газорозподільної системи/газотранспортної системи (далі - оператори ГРМ/ГТС). Дія Правил поширюється на постачальників, споживачів природного газу - фізичних осіб (побутових споживачів), фізичних осіб-підприємців, юридичних осіб та операторів ГРМ/ГТС.
Так, відповідно до п.1, 2, 4-6 Розділу VI Правил постачання природного газу постачальник "останньої надії" здійснює постачання природного газу споживачам на умовах договору постачання природного газу, який укладається з урахуванням вимог цього розділу та має відповідати типовому договору постачання природного газу постачальником "останньої надії", затвердженому постановою НКРЕКП від 30.09.2015 року   № 2501, який є публічним, а його умови - однаковими для всіх споживачів.
За приписами п.1 р.VI Правил, договір постачання природного газу постачальником "останньої надії" укладається у випадках, передбачених п.3 розділу VI, з урахуванням вимог статей 205, 633, 634, 641, 642 ЦК України шляхом публічної оферти постачальника "останньої надії" та її акцептування споживачем через факт споживання газу за відсутності іншого постачальника.
Договір постачання природного газу постачальником "останньої надії" є публічним, не потребує двостороннього підписання і вважається укладеним з дня, визначеного на інформаційній платформі оператора газотранспортної системи днем початку постачання природного газу споживачу в Реєстрі споживачів постачальника "останньої надії" відповідно до Кодексу газотранспортної системи.
За договором постачання природного газу постачальник "останньої надії" зобов`язаний поставити споживачу природний газ у необхідних для нього об`ємах (обсягах), а споживач зобов`язаний своєчасно оплачувати постачальнику вартість природного газу в розмірі, строки та порядку, що визначені договором.
Максимальна тривалість постачання природного газу постачальником "останньої надії" не може перевищувати шістдесят днів та в будь-якому випадку не має тривати довше ніж до кінця календарного місяця, наступного за тим місяцем, у якому почалося фактичне постачання природного газу споживачеві постачальником "останньої надії".
Оскільки згідно з інформаційною платформою Оператора ГРМ (як споживача природного газу) у Комунального підприємства Безлюдівської селищної ради "Комуненерго" (відповідач) були відсутні постачальники природного газу на підставі укладеного договору (не перебував у реєстрі споживачів будь-якого із постачальників), то у відповідності до положень п. 2 глави 5 розділу IV Кодексу ГТС такого споживача Оператором ГРМ було автоматично включено (зареєстровано) в Реєстрі споживачів постачальника "останньої надії", тобто позивача.
Отже, між позивачем та відповідачем укладено договір, як між постачальником "останньої надії" та споживачем, до такого договору застосовуються положення Цивільного кодексу України.
Положеннями абзацу 11 п.2 гл.5 вказаного розділу Кодексу ГТС визначено, що дата початку постачання природного газу споживачу постачальником "останньої надії" визначається в Реєстрі споживачів постачальника "останньої надії" на інформаційній платформі.
Оператором ГТС об`єми природного газу, спожитого відповідачем автоматично включено до портфеля постачальника "останньої надії" - позивача і, відповідно, спожитий природний газ віднесено до об`ємів, поставлених позивачем.
Відповідно до абз.1 п.1 гл.2 р.IV Кодексу ГТС, з метою уніфікації та однозначної ідентифікації суб`єктів ринку природного газу та точок комерційного обліку, розміщених на об`єктах газової інфраструктури, та для забезпечення спрощення процедур зміни постачальників природного газу та електронного обміну даними між суб`єктами ринку природного газу, на національному рівні використовується система кодування, рекомендована Європейською мережею операторів газотранспортних систем (ENTSOG).
Так, відповідно до підп. 4.2 розділу IV договору, об`єм (обсяг) постачання та споживання природного газу споживачем за розрахунковий період визначається за даними оператора ГРМ за підсумками розрахункового періоду, що містяться в базі даних оператора ГТС та доведені споживачу оператором ГРМ відповідно до умов договору розподілу природного газу.
Абзацом 2 п.1 гл.2 р.IV Кодексу ГТС визначено, що для кодування використовується ЕІС-код, при цьому згідно з абзацом 4 вказаного пункту глави 2 розділу IV Кодексу ГТС кожному суб`єкту ринку природного газу та/або точці комерційного обліку може бути присвоєно лише один ЕІС-код. Зазначене обумовлює відсутність в інформаційній платформі найменувань споживачів, у зв`язку з чим їх ідентифікація здійснюється виключно за присвоєними ЕІС-кодами. 
У інформаційній платформі споживач з ЕІС-кодом 56XQ00013В6КA002 (відповідач) був закріплений за постачальником "останньої надії" ТОВ "ГК "Нафтогаз України" (ЕІС-код 56Х930000008780В) (позивач) у т.ч. у період з 16.04.2024  року  по 27.04.2024 року.
Обсяг природного газу, використаний відповідачем у вказаний період та внесений в алокацію позивача як постачальника "останньої надії" ТОВ "ГК "Нафтогаз України" (ЕІС-код 56Х930000008780В), у період з 16.04.2024 року  по 27.04.2024 року  становить 1,47104тис. м.
Факт включення відповідача до реєстру споживачів позивача як постачальника "останньої надії" та віднесення газу, спожитого відповідачем, до портфеля позивача, як постачальника "останньої надії" з наведених вище підстав підтверджується листом оператора ГТС від 19.09.2024  року № ТОВВИХ-24-14351 та інформацією щодо остаточної алокації відборів споживача з ЕІС-кодом 56XQ00013В6КA002, а також довідкою форми 10, виданою ТОВ "Газорозподільні мережі України".
Ціна та умови оплати за договором врегульовані розділом 4 договору.
За умовами п.4.3 договору позивач зобов`язався надати споживачу рахунок на оплату природного газу за цим договором не пізніше 10 числа календарного місяця, наступного за місяцем постачання природного газу, в обумовлений між позивачем та відповідачем спосіб (поштою за замовчуванням, через електронний кабінет споживача тощо - якщо сторонами це окремо обумовлено).
Порядок здійснення оплати визначений п.4.4 договору, яким передбачено, що відповідач зобов`язаний оплатити рахунок, наданий позивачем відповідно до п.4.3 цього договору, до закінчення календарного місяця, наступного за місяцем постачання природного газу.
До матеріалів справи позивачем надано рахунок на оплату (природний газ) № 15893 від 10.05.2024 року   з доказами його направлення засобами поштового зв`язку на адресу Комуненерго КП Харківської РР: вул. Горького, 1, Харківська область, Харківський район, Хорошеве, 62466, а також на електронну пошту.
Позивач у квітні 2024 року поставив відповідачу природний газ в загальному об`ємі 1,47104тис.куб.м на суму 32 591,16грн.
17.06.2024  року  позивач засобами поштового зв`язку направив на адресу відповідача вимогу про оплату заборгованості в розмірі 32 591,16грн.
Відповідач, відповідно до копії платіжної інструкції № 39 від 21.10.2024 року, здійснив оплату природного газу, поставленого позивачем у квітні 2024 року, в розмірі 32   591,16грн., оплата казначейством проведена 23.10.2024 року.
Оскільки відповідач здійснив оплату заборгованості в розмірі 32 591,16грн 23.10.2024 року, позивач на суму основного боргу здійснив нарахування 3% річних в розмірі 384,68грн., збитків від інфляції в розмірі 1   419,48грн. та пені в розмірі 3   345,49грн.
Вказані вище обставини стали підставою для звернення позивача з відповідним позовом до господарського суду Харківської області, в якому останній, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог,  просив стягнути з відповідача пеню в розмірі 3 345,49грн., 3% річних в розмірі 384,68грн. та збитки від інфляції в розмірі 1   419,48грн.
23.12.2024 року господарським  судом  Харківської      області ухвалено        оскаржуване  рішення , з підстав, викладених вище.
        Переглянувши справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіривши законність і обґрунтованість  рішення     господарського суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної   скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна        скарга не підлягає         до        задоволення з огляду на таке.
Після ратифікації Верховною радою України Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, остання, відповідно до статті 9 Конституції України набула статусу частини національного законодавства.
З прийняттям у 2006 році Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", Конвенція та практика Суду застосовується судами України як джерело права.
Відповідно до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод справи про цивільні права та обов`язки осіб, а також справи про кримінальне обвинувачення мають бути розглянуті у суді впродовж розумного строку. Ця вимога спрямована на швидкий захист судом порушених прав особи, оскільки будь-яке зволікання може негативно відобразитися на правах, які підлягають захисту. А відсутність своєчасного судового захисту може призводити до ситуацій, коли наступні дії суду вже не матимуть значення для особи та її прав.
У рішеннях   Європейського суду з прав людини у справах "Ryabykh.Russia" від 24.07.2003 року, "Svitlanav. Ukraine" від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі      Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.
Відповідно до п.1 ч.2 ст.11 ЦК  України, однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договір, який в силу вимог ч.1 ст.629 ЦК  України є обов`язковим для виконання сторонами.
У ч.1 ст.174 ГК  України визначено,  що господарський договір є підставою виникнення господарських зобов`язань.
За приписами ч.1 ст.175 ГК  України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу (ч.1 ст.193 ГК України).
До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Так, укладений між сторонами публічний типовий договір є підставою для виникнення у сторін господарських зобов`язань, а саме майново-господарських зобов`язань відповідно до ст.ст.173, 174, 175 ГК України, ст.ст. 11, 202, 509 ЦК України та за приписами ст.629 ЦК України є обов`язковим для виконання сторонами.
Положеннями п.п.3, 6 ч.1 ст.3 ЦК  України закріплено принципи свободи договору, справедливості, добросовісності та розумності.
Зміст принципу справедливості, добросовісності і розумності полягає в тому, що норми законів, умови договорів та їх застосування суб`єктами цивільних правовідносин мають відповідати загальновизнаним вимогами цивільного обороту, вимогам справедливості, добросовісності та розумності, що практично виражається у встановленні нормами цивільного законодавства рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах; закріпленні можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення реалізації цивільного права з дотриманням прав і інтересів інших осіб.
Кожна сторона у відповідних правовідносинах має поводити себе добросовісно, обачливо й розумно, об`єктивно оцінювати ситуацію, що випливає зі ст.3 ЦК  України.
За  умовами п.4.3 договору позивач зобов`язався надати споживачу рахунок на оплату природного газу за цим договором не пізніше 10 числа календарного місяця, наступного за місяцем постачання природного газу, в обумовлений між позивачем та відповідачем спосіб (поштою за замовчуванням, через електронний кабінет споживача тощо - якщо сторонами це окремо обумовлено).
У п.4.4 договору, сторони узгодили,  що відповідач зобов`язаний оплатити рахунок, наданий позивачем відповідно до п.4.3 цього договору, до закінчення календарного місяця, наступного за місяцем постачання природного газу.
Таким чином, сторони у договорі погодили обов`язок відповідача сплачувати природний газ згідно виставлених позивачем рахунків.
Господарський суд першої інстанції обґрунтовано вказав, що враховуючи викладене, до предмету доказування у даній справі входить встановлення факту виставлення позивачем відповідачу рахунку на оплату природного газу.
Доказів направлення рахунку на оплату природного газу на адресу відповідача позивачем не надано, в матеріалах справи такі докази також відсутні.
Разом з тим,  у п.11.5 договору сторони погодили, що усі повідомлення за цим договором вважаються зробленими належним чином у разі, якщо вони здійснені в письмовій формі та надіслані за зазначеними в цьому договорі адресами сторін. Датою отримання таких повідомлень буде вважатись дата їх особистого вручення або дата поштового штемпеля відділу зв`язку одержувача.
Господарський суд першої інстанції обґрунтовано вказав на те, що наданий позивачем рахунок на оплату (природний газ)  № 15893 від 10.05.2024 року  з доказами його направлення відповідачу не є належним доказом, оскільки цей рахунок направлено позивачем засобами поштового зв`язку на адресу Комуненерго КП Харківської РР (який не є відповідачем у даній справі та стороною договору): вул. Горького, 1, Харківська область, Харківський район, Хорошеве, 62466. 
Даний факт підтверджується списком № 11.05.24 Акти 34 ПОН. Рекомендовані листи, п.8 рекомендований лист № 0600918944009, наданим позивачем до матеріалів справи.
Відповідач також заперечує факт отримання рахунку на оплату природного газу за квітень 2024 року, посилаючись на те, що позивач зобов`язання за договором своєчасно не виконав, рахунок на оплату природного газу на юридичну адресу відповідача не направив, чим порушив умови п.4.3 договору.
Господарським судом першої інстанції обґрунтовано  не прийнято докази направлення позивачем даного рахунку на електронну адресу відповідача, оскільки п.4.3 договору передбачено можливість направлення рахунку через електронний кабінет споживача, якщо сторонами це окремо обумовлено та доказів того, що сторони погодили у своїх взаємовідносинах електронний документообіг матеріали справи не містять, як і не має офіційної заяви відповідача про те, що він зазначає свою електронну адресу для можливості листування.
Дана обставина позивачем не спростована, доказів протилежного матеріали справи не містять.
Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Саме на позивача покладено обов`язок довести суду належними та допустимими доказами факт направлення на адресу відповідача рахунку, тоді як відповідач заперечує факт його отримання.
А тому, оскільки, позивач неправильно зазначив адресу одержувача, господарський суд першої інстанції обґрунтовано вказав на те, що  відповідно дане відправлення не могло бути вручене відповідачу та позивачем не доведено факту належного направлення рахунку відповідачу. 
Аргументи апелянта на те, що, як зазначає апелянт,  оскільки спожитий газ відповідачем з 16.04.2024 року  по 27.04.2024 року, що встановлено судом,  підтверджується листом оператора ГТС від 19.09.2024 року  № ТОВВИХ-24- 14351 та інформацією щодо остаточної алокації відборів споживача з ЕІС-кодом 56XQ00013В6КA002, тому, відповідно, строк оплати за газ у відповідача настав, і споживання, але не здійснення відповідачем своєчасної оплати за спожитий газу є порушенням договірних зобов`язань, тобто, обов`язок відповідача оплатити вартість поставленого йому позивачем товару виникає в силу закону (статті 655, 692, 712 ЦК України, частина 1 статті 265 ГК України) та не залежить від факту виставлення позивачем рахунку на оплату відповідачем вартості здійсненої поставки товару; за своєю правовою природою рахунок на оплату газу не є первинним документом (ст. 1, ч. 2 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерського облік та фінансову звітність в Україні"), а є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перераховувати грошові кошти в якості оплати за наданий товар, тобто, носить інформаційний характер. Ненадання рахунку не є відкладальною умовою у розумінні приписів статті 212 ЦК України та не є простроченням кредитора у розумінні статті 613 ЦК України, а тому не звільняє відповідача від обов`язку оплатити газ; бездіяльність та саме не виконання обов`язків відповідачем за договором, на думку апелянта,  призвело до несвоєчасної несплати заборгованості, при цьому оплата повинна відбуватися в силу постачання газу і не може ставитися у залежність від отримання чи не отримання рахунку на оплату, не приймаються з огляду на таке.
За змістом частин першої та другої статті 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства, а також врегулювати у договорі, який передбачений актами   цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. 
Частиною третьою цієї статті передбачено, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.
Особи мають право вибору: використати існуючі диспозитивні норми законодавства для регламентації своїх відносин або встановити для себе правила поведінки на свій розсуд. Відтак цивільний (господарський) договір як домовленість двох або більше сторін, що спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, виявляє автономію волі сторін щодо врегулювання їхніх відносин на власний розсуд і в межах, встановлених законом, тобто є актом, який встановлює обов`язкові правила для сторін договору, індивідуальним регулятором їх відносин.
Приписи частин другої та третьої статті 6 та статті 627 ЦК України визначають співвідношення між актами цивільного законодавства і договором. Допустимість конкуренції між актами цивільного законодавства і договором випливає з того, що вказані норми передбачають ситуації, коли сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд і коли вони не вправі цього робити. 
Свобода договору як одна із загальних засад цивільного законодавства (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК України) є межею законодавчого втручання у приватні відносини сторін. Водночас сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, крім випадків, коли такий відступ неможливий у силу прямої вказівки акта законодавства, а також якщо ці відносини регулюють імперативні норми. 
А тому,  сторони договору не можуть врегулювати свої відносини (визначити взаємні права та обов`язки) у спосіб, який суперечить існуючому публічному порядку, порушує положення Конституції України, не відповідає передбаченим статтею 3 ЦК України загальним засадам цивільного законодавства, що обмежують свободу договору, зокрема справедливості, добросовісності, розумності (пункт 6 частини першої вказаної статті).
Колегія суддів враховує правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 06.03.2024 року у справі № 902/1207/22, де, окрім іншого,  вказано на те, що домовленість сторін договору про врегулювання своїх відносин усупереч існуючим у законодавстві обмеженням не спричиняє встановлення відповідного права та/або обов`язку, як і його зміни та припинення. Схожі за змістом правові висновки  викладені Великою Палатою Верховного Суду у підпунктах 7.7-7.10 постанови від 01.06.2021 року  у справі № 910/12876/19 та пунктах 22-25 постанови від 13.07.2022 року  у справі № 363/1834/17. Умови договору, щодо яких має бути досягнута згода, не повинні суперечити законодавчо визначеним умовам, за яких такий договір може бути укладений (стаття 6 ЦК України). У протилежному випадку правочин (його окремі умови), що не відповідає закону, не створює правових наслідків, на які він спрямовувався, оскільки застосування імперативної норми закону не може залежати від волі приватних осіб. У цьому висновку Велика Палата Верховного Суду звертається mutatis mutandis до власних висновків, викладених у підпункті 8.41 постанови від 11.01.2022 у справі № 910/10784/16, підпункті 7.2.6 постанови від 08.08.2021 року  у справі № 906/1336/19 та   від 12.09.2023 року  у справі № 910/8413/21.
А отже, господарський суд першої інстанції вірно вказав, що обов`язок зняття своїх фактичних показників лічильника, оформлення та надсилання акту приймання-передачі покладено саме на відповідача та його аргументи  на те, що оплата повинна відбуватись в силу постачання газу і не може ставитись у залежність від отримання чи не отримання рахунку на оплату,  є необґрунтованими.
Сторони у договорі чітко визначили порядок здійснення оплати, а саме: до закінчення календарного місяця, наступного за місяцем постачання природного газу відповідачем здійснюється оплата саме рахунку, наданого позивачем відповідно до п.4.3 цього договору, в якому сторони і обумовили обов`язковість направлення рахунку для оплати.
Відповідно до ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Так, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (частини 1, 3 статті 74 ГПК Кодексу).
У правових висновках, викладених у постанові   Верховного Суду від 29.01.2021 року  у справі № 922/51/20, зокрема,  зазначено   на  необхідність застосування категорій стандартів доказування та вказано, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.
Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 року  у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 року  у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 року  у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 року  у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 року  у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Стандарт доказування "вірогідність доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.
За приписами ч.1 ст.614 ЦК  України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.
Господарський суд першої інстанції обґрунтовано вказав на те, що оскільки позивач взяті на себе зобов`язання щодо своєчасного направлення на адресу відповідача рахунку не виконав, чим порушено умови п.4.3 договору, саме неналежне виконання позивачем своїх зобов`язань за договором стало причиною несвоєчасного виконання відповідачем зобов`язань за договором в частині здійснення ним оплати природного газу в розмірі 32 591,16грн. та дійшов  вірного висновку про відсутність вини в діях відповідача та  правових підстав для задоволення позову.
       Отже,    висновок місцевого господарського суду    про відмову у позові          відповідає принципам справедливого судового розгляду у контексті частини 1                   статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржників                     та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі “Проніна проти України” (Рішення Європейського суду з прав людини                      від 18.07.2006 року). 
Зокрема, Європейський суд з прав людини                       у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 ст.                       6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. 
Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.                  6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. 
Апелянту                 було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків господарського суду першої інстанції.
Відповідно до ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Стаття 74 ГПК України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання, в першу чергу, національного законодавства та оцінки національними судами (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010 року).
Апелянту                була надана можливість спростувати достовірність доказів і заперечити проти їх використання.
Питання справедливості розгляду не обов`язково постає у разі відсутності будь-яких інших матеріалів на підтвердження отриманих доказів, слід мати на увазі, що у разі, якщо доказ має дуже вагомий характер і якщо відсутній ризик його недостовірності, необхідність у підтверджувальних доказах відповідно зменшується (рішення Європейського суду з прав людини у справі Яременко проти України, no. 32092/02 від 12.06.2008 року).
Отже, на думку колегії суддів, під час розгляду справи її фактичні обставини були встановлені господарським судом першої інстанції на підставі всебічного, повного і об`єктивного дослідження поданих доказів; висновки суду відповідають цим обставинам, юридична оцінка надана їм з вірним застосуванням норм матеріального та процесуального права. 
          Керуючись ст. ст.     269, 270, ч.1 ст. 275, ст. 282       Господарського процесуального кодексу України, суд 

ПОСТАНОВИВ:
          Апеляційну скаргу   представника    Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз України"  – адвоката   Кемінь В.В.   залишити без задоволення. 
Рішення         господарського суду Харківської            області від 23.12.2024 року  у справі №922/3800/24    залишити без змін. 
                              Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків визначених ч. 3 ст.287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуюча    суддя                                                                    О.І. Терещенко

Суддя                                                                                           П.В. Тихий  

Суддя                                                                                           О.В. Плахов