Номер провадження: 22-ц/813/571/25 
Справа № 522/17446/21
Головуючий у першій інстанції Ковтун Ю. І.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.01.2025 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
суддів: Дришлюка А.І., Громіка Р.Д.,
при секретарі: Узун Н.Д.,

за участю: ОСОБА_1 та його представника Сафронюка П.В.,
представника Департаменту патрульної поліції – Некришева Є.А.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Департаменту патрульної служби на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 липня 2023 року по справі за позовом Департаменту патрульної поліції до ОСОБА_1 про відшкодування сплачених грошових коштів, за правом зворотної вимоги (регресу), - 
в с т а н о в и в:

10 березня 2021 року Департамент патрульної поліції звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування сплачених грошових коштів, за правом зворотної вимоги (регресу), в якому просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь Департаменту патрульної поліції  1 402 620, 34 грн та судовий збір у розмірі 21 039,31 грн.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 08 грудня 2015 року по вул. Рішельєвській у м. Одесі, на якій організовано односторонній рух, в напрямку її хрестоподібного перехрестя з вул. Успенською відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Тойота Пріус», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 та автомобіля «Порше Каєн» реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2 , яка здійснювала рух на зелений сигнал світлофора. В наслідок нанесених механічних пошкоджень автомобілям, було завдано матеріальних збитків. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 15 серпня 2019 року звільнено ОСОБА_1 від кримінальної відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 286 КК України, у зв`язку з закінченням строків давності. Кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №42016160000000163 від 10.03.2016, відносно ОСОБА_1 , обвинуваченого у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України – закрито. Цивільний позов ОСОБА_2 про відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди заподіяної ДТП, виділено в окреме провадження для розгляду в порядку ЦПК України. 
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 26 червня 2020 року у справі №522/15269/19 частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 , а саме, стягнуто з Департаменту патрульної поліції на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду у розмірі 1 402 620,34 грн, моральну шкоду у розмірі 180 000 грн. Стягнуто з Департаменту патрульної поліції на користь держави судовий збір у розмірі 10 510,00 грн. 
Постановою Одеського апеляційного суду від 18 лютого 2021 року апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції Національної поліції України задоволено частково. Стягнуто з Департаменту патрульної поліції на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду у розмірі 1 402 620,34 грн та моральну шкоду у розмірі 10 000 грн. Також зазначено, що після відшкодування матеріальної шкоди ОСОБА_2 зобов`язана передати частини агрегатів автомобіля «Порше Каєн» реєстраційний номер НОМЕР_2 . Відповідно до копій платіжних доручень від 14.05.2021 за №№607 та 614 на суми 559 691,00 грн та 842 929,34 грн. Головне управління державної казначейської служби України у Київській області провело безспірне списання коштів з реєстраційного рахунку Департаменту патрульної поліції. Отже, право зворотної вимоги (регресу) виникло у позивача з моменту виконання позивачем зобов`язання щодо відшкодування шкоди, а саме безспірного списання коштів з реєстраційного рахунку Департаменту. Зазначив, що поліцейські не перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а проходять службу в лавах Національної поліції України. При цьому порядок проходження служби у Національній поліції України урегульовано спеціальними нормативно-правовими актами, які покладають на громадян, котрі перебувають на такій службі, додаткові обов`язки і відповідальність. Враховуючи, що в даному випадку шкода завдана відповідачем не в наслідок неналежного виконання службових (трудових) обов`язків, дана обставина є ще однією підставою, з якої до виниклих між сторонами відносин не можуть бути застосовані норми КЗпП України. Крім того, наявність трудових правовідносин не виключає можливість задоволення даної позовної заяви про відшкодування шкоди в порядку регресу. Чинне законодавство України не передбачає обмежень щодо матеріальної відповідальності поліцейського за шкоду, нанесену третій особі, а не органу, в якому такий поліцейський проходить службу. Отже, відповідач має обов`язок сплатити на користь позивача грошову суму виплаченого відшкодування в розмірі 1 402 620,34 грн (т. 1, а.с. 1-9).
23 листопада 2021 року відповідач ОСОБА_1 надав суду відзив на позовну заяву, в якому просив суд у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на те, що Департамент патрульної поліції здійснює діяльність, яка сама по собі є джерелом підвищеної небезпеки, а отже позивач і має нести матеріальну відповідальність, пов`язану з відшкодуванням шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, отже пред`явлення регресної вимоги до ОСОБА_1 , як до водія автомобіля на момент ДТП є незаконним, оскільки на момент ДТП ОСОБА_1 виконував свої службові обов`язки, пов`язані з несенням служби, в тому числі патрулюванням. Вказана позиція викладена в п. 5 Постанови №4 Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки». 
Відповідач не є особою, яка несе повну матеріальну відповідальність, оскільки не підписував такого договору та не входить до переліку осіб та посад, на яких передбачено таку відповідальність, а тому на правовідносини, які виникли при виконанні службових обов`язків поширюються норми законодавства про працю. За правилами, встановленими в п.1-3, 5, 10 розділу 1 Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі (затверджено Постановою Верховної Ради України 25.06.1995 №243/95-ВР), яке поширюється також на осіб рядового та начальницького складу МВС України, це Положення визначає підстави і порядок притягнення до матеріальної відповідальності осіб винних у заподіянні шкоди державі під час виконання ними службових обов`язків. Відшкодуванню підлягає пряма дійсна шкода заподіяна, в тому числі пошкодженням майна, що спричинило додаткові витрати для його відновлення за наявності: заподіяння прямої дійсної шкоди; протиправної поведінки; причинного зв`язку між протиправною поведінкою і настанням шкоди; вини у заподіянні шкоди. Час протягом якого винну особу може бути притягнуто до матеріальної відповідальності, не може перевищувати строків позовної давності, встановлених чинним законодавством. За пошкодження, псування або втрату через необережність майна, виданого в особисте користування настає матеріальна відповідальність у розмірі заподіяної шкоди, але не більше тримісячного грошового забезпечення. Також зазначив, що Законом України «Про страхування» серед іншого передбачене добровільне страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, з лімітом відповідальності до 1 000 000 грн. У ДТП, в якому було пошкоджено автомобіль «Порше» ліміт відповідальності за полісом обов`язкового страхування складав 100 000 грн, інші договори страхування відсутні, що свідчить про легковажну недбалість Департаменту патрульної поліції в частині забезпечення договором страхування службові автомобілі поліції. Крім того зазначив, що при наявності вимоги про стягнення матеріальної шкоди з ОСОБА_1 , останній залишає за собою право вимоги отримати залишки пошкодженого автомобіля від позивача (т. 1, а.с. 54-56).
30 листопада 2023 року позивач, Департамент патрульної поліції, надав суду відповідь на відзив на позовну заяву, в якій зазначив, що Департамент має встановлені функції та основні завдання направлені на служіння суспільству шляхом забезпечення публічної безпеки та порядку. Саме дії відповідача призвели до негативних наслідків та Департамент вимушений був сплатити за відшкодування шкоди нанесеної співробітником. Оскільки Департамент патрульної поліції виконав обов`язок відповідача перед третіми особами щодо відшкодування заподіяної шкоди на підставі норм ЦК України ДПП отримав право зворотньої вимоги щодо такого відшкодування в тому самому обсязі, в якому таке право має особа, безпосередньо якій таку шкоду було завдано. Враховуючи, що шкода завдана відповідачем не в наслідок неналежного виконання службових (трудових) обов`язків, дана обставина є ще однією підставою, з якої до виниклих між сторонами відносин не можуть бути застосовані норми КЗпПУ. Також послався на те, що відповідач посилається на Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, проте Постанова Верховної Ради України від 29.06.1995 №243/95-ВР, якою затверджений вищевказаний Порядок втратила чинність 03.10.2019. Крім того, посилання відповідача на «необережну поведінку позивача» має на меті спотворити інформацію про подію, змінюючи акценти зі своєї відповідальності за вчинену ДТП на Департамент патрульної поліції. Також зазначив, що Департаменту не відомо де зараз можуть зберігатися відповідні агрегати пошкодженого автомобіля. Вказані агрегати позивачу не передавалися (т. 1, а.с. 65-70).
У судових засіданнях представник позивача, Департаменту патрульної поліції, Хілініченко Артем Хошанг, позов підтримав та просив його задовольнити.
Відповідач ОСОБА_1 та його представник – адвокат Сафронюк Павло Віталійович, позов не визнали та просили у його задоволенні відмовити.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 20 липня 2023 року позов Департаменту патрульної поліції до ОСОБА_1 про відшкодування сплачених грошових коштів, за правом зворотної вимоги (регресу), задоволено частково.
Суд стягнув з  ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь Департаменту патрульної поліції (код ЄДРПОУ 40108646, місцезнаходження: 03048, м. Київ, вул. Федора Ернста, 3) грошові кошти у розмірі 467 540,11 (чотириста шістдесят сім тисяч п`ятсот сорок грн 11 коп.) гривень. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено;
стягнуто з  ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь Департаменту патрульної поліції (код ЄДРПОУ 40108646, місцезнаходження: 03048, м. Київ, вул. Федора Ернста, 3) судовий збір у розмірі 7 013,10 (сім тисяч тринадцять грн 10 коп.) гривень.
В апеляційній скарзі позивач, Департамент патрульної поліції, просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи, наведені у апеляційній скарзі та відзиві адвоката Сафронюк Павла Віталійовича в інтересах відповідача ОСОБА_1 на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга позивача, Департаменту патрульної поліції, задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права. 
У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
За загальними правилами статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.
Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).
Згідно частини першої статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
Аналіз норм статей 1187 та 1172 ЦК України дає підстави стверджувати, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки – роботодавець.
Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року (справа №6-108цс13).
Судом першої інстанції встановлено, що 18 грудня 2015 року в 00 год 59 хв. на регульованому перехресті вулиць Успенської та Пушкінської в м. Одесі сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки «Toyota Prius”, р/н НОМЕР_4 , під керуванням інспектора роти №2 батальйону №2 Управління патрульної поліції у м. Одесі Департаменту патрульної поліції – ОСОБА_1 та автомобіля марки «Porsche Cayenne», р/н НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 .. У результаті зіткнення водій ОСОБА_2 отримала тілесні ушкодження та автомобіля марки «Porsche Cayenne» отримав механічні пошкодження. ДТП сталася з вини водія автомобіля марки «Toyota Prius» ОСОБА_1 ..
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 15 серпня 2019 року звільнено ОСОБА_1 від кримінальної відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 286 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності. Кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №42016160000000163 від 10.03.2016, відносно ОСОБА_1 , обвинуваченого у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України – закрито.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 26 червня 2020 року у справі №522/15269/19 позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Департаменту патрульної поліції, за участю третьої особи на стороні відповідача без самостійних вимог щодо предмету спору ПАТ «Українська охоронно-страхова компанія», Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції про стягнення шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди – задоволено частково. Стягнуто з Департаменту патрульної поліції на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду у розмірі 1 402 620,34 грн. Стягнуто з Департаменту патрульної поліції на користь ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 180 000 грн. Стягнуто з Департаменту патрульної поліції на користь держави судовий збір у розмірі 10 510,00 грн (а.с. 18-23)
Постановою Одеського апеляційного суду від 18 лютого 2021 року апеляційну скаргу представника Департаменту патрульної поліції Національної поліції України – Хілініченка А.Х. – задоволено частково. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 червня 2020 року в частині стягнення відшкодування майнової та моральної шкоди – змінено. Доповнено резолютивну частину рішення абзацом третім щодо зобов`язання ОСОБА_2 після отримання повного відшкодування матеріальної шкоди передати Департаменту патрульної поліції Національної поліції України пошкоджені та замінені запчастини автомобіля «Porsche Cayenne», державний реєстраційний номер – НОМЕР_2 . Стягнуто з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України на користь ОСОБА_2 відшкодування моральної шкоди у розмірі – 10 000,00 грн. В решті рішення – залишено без змін (а.с. 24-32).
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 червня 2022 року закрито касаційне провадження у справі №522/15269/19 за касаційною скаргою Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, яка підписана представником Хілініченком А.Х., на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 червня 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 18 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, треті особи: Публічне акціонерне товариство «Українська охоронно-страхова компанія», Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції про стягнення шкоди, спричиненої дорожньо-транспортною пригодою (а.с. 86-96).
Згідно платіжного доручення №607 від 14.05.2021 та платіжного доручення №614 від 17.05.2021 відбулося стягнення з Департаменту патрульної поліції на підставі виконавчого листа Приморського районного суду м. Одеси від 10.08.2020 №522/15269/19 на користь ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі відповідно 559 691,00 гривень та 842 929,34 гривень (а.с. 33, 34).
Відповідно до частини 1 статті 17 Закону України від 02.07.2015 №580-VIII «Про Національну поліцію» (далі – Закон №580-VIII) поліцейським є громадянин України, який склав присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції. При цьому згідно з частиною 1 статті 59 зазначеного Закону служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.
У разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону (частина 1 статті 19 Закону №580-VIII).
Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (частина 2 статті 1187 Цивільного кодексу України.
Юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків (частина 1 статті 1172 ЦК).
Згідно частини першої статті 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.
Відповідно до абз. 3 п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 29.12.92 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством, організацією, установою сум третій особі і з цього ж часу обчислюється строк на пред`явлення регресного позову.
В Законі України «Про Національну поліцію» відсутні норми щодо матеріальної відповідальності поліцейських та відшкодування матеріальної шкоди заподіяної поліцейським.
Суд зазначав, що до даних правовідносин не може бути застосована постанова Верховної Ради України №243/95-ВР від 23 червня 1995 року «Про затвердження Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі», оскільки вона втратила чинність з моменту набрання чинності 31 жовтня 2019 року Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» від 03.10.2019 №160-ІХ.
Вказаний Закон визначає підстави та порядок притягнення військовослужбовців та деяких інших осіб до матеріальної відповідальності за шкоду, завдану державному майну, у тому числі військовому майну, майну, залученому під час мобілізації, а також грошовим коштам, під час виконання ними службових обов`язків.
Дія цього Закону поширюється на військовослужбовців під час виконання ними обов`язків військової служби, військовозобов`язаних та резервістів під час проходження ними зборів, а також осіб рядового та начальницького складу правоохоронних органів спеціального призначення, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції України, сил цивільного захисту, Державної кримінально-виконавчої служби України, Державного бюро розслідувань, співробітників Служби судової охорони (далі - особи) (ст. 1 Закону).
Відповідно до частини 5 статті 3 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» особа у разі завдання з її вини шкоди третім особам, яку відшкодовано відповідно до закону військовою частиною, установою, організацією, закладом, відшкодовує військовій частині, установі, організації, закладу завдану шкоду в порядку, передбаченому цим Законом та іншими законами України.
Частиною 4 статті 6 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» визначено, що особа несе матеріальну відповідальність у повному розмірі завданої з її вини шкоди в разі вчинення діяння (дій чи бездіяльності), що мають ознаки кримінального правопорушення.
Кримінальне провадження відносно ОСОБА_1 по факту ДТП, яка мала місце 18 грудня 2015 року, за його участі як водія закрите судом у зв`язку із закінченням строків давності. З цієї ж підстави ОСОБА_1 звільнено від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 286 КК України.
Враховуючи наведене, а також те, що Департамент патрульної поліції виконав обов`язок перед третіми особами щодо відшкодування заподіяної школи на підставі норм ЦК України Департамент патрульної поліції отримав право вимоги щодо такого відшкодування в тому самому обсязі, в якому таке право має особа, безпосередньо якій таку шкоду було завдано.
Щодо посилань сторони відповідача стосовно необережної поведінки позивача, яка призвела до необхідності відшкодування шкоди за рахунок Департаменту патрульної поліції, а не за рахунок страхової компанії враховуючи визначений у полісі ліміт відповідальності, суд зазначає наступне.
Відповідно до п. 1.1, п. 1.2 ст. 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхувальники це юридичні особи та дієздатні громадяни, що уклали із страховиками договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю, майну третіх осіб під час експлуатації наземного транспортного засобу; страховики - страхові організації, що мають право на здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів відповідно до вимог, встановлених цим Законом та Законом України «Про страхування».
Згідно ст. 22 Закону №1961-IV, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Як свідчать матеріали справи, автомобіль під керуванням водія ОСОБА_1 був застрахований в АТ «УОСК», що підтверджується полісом №АІ /8203493 виданий 08 квітня 2015 року, з якого слідує, що ліміт відповідальності завдану життю і здоров`ю становить 100 000 грн, а за заподіяну майнову шкоду становить 50 000 грн, франшиза 1 000 грн.
З огляду на діяльність Департаменту патрульної поліції та враховуючи, що згідно вказаного полісу №АІ /8203493 ліміт відповідальності за заподіяну майнову шкоду становить лише 50 000 грн, суд знайшов слушними відповідні аргументи сторони відповідача, однак невагомими для висновку про звільнення останнього від відповідальності за встановлених судом обставин.
Разом з тим, частиною 4 статті 13 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» визначено, що сума стягнень завданої шкоди може бути зменшена судом залежно від обставин, за яких завдано шкоди, ступеня вини та матеріального стану винної особи (крім випадків завдання шкоди умисними злочинними чи вчиненими з особистих корисливих мотивів діяннями).
Враховуючи матеріальний стан винної особи суд вважає, що повне відшкодування грошових коштів у сумі 1 402 620,34 грн суперечило б принципам розумності і справедливості, і таке рішення поклало б на відповідача ОСОБА_1 надмірний тягар, тому вважає доцільним зменшити суму відшкодування стягнувши з ОСОБА_1 завдану шкоду у розмірі 467 540,11 (чотириста шістдесят сім тисяч п`ятсот сорок грн 11 коп.) гривень, тобто 30% суми, яка заявлена до стягнення позивачем.
Щодо тверджень сторони відповідача в частині права вимоги ОСОБА_1 на отримання залишків пошкодженого автомобіля від позивача, суд зазначає, що матеріали справи не містять доказів передачі Департаменту патрульної поліції ОСОБА_2 залишків автомобіля Porsche Cayenne державний номер НОМЕР_2 на виконання постанови Одеського апеляційного суду від 18 лютого 2021 року, тому такі доводи є неспроможними.
За таких обставин, розглянувши справу в межах визначених позивачем предмету спору та підстав позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову.
Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Посилання позивача, Департаменту патрульної поліції, в апеляційній скарзі на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, оскільки судом не помилково не враховано, що законних підстав для зменшення розміру шкоди в порядку регресу немає, не приймаються до уваги, виходячи з наступного.
Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Так, вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28–36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції – гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а  й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі – провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).
У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94, Серія A, №303-A, параграф 29).
Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року). 
Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства – обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), №37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Частинами 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 
У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі  яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.  Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Верховний Суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно – правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, – із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».
Колегія суддів вважає, що у даному випадку відповідачем ОСОБА_1 та його представником, адвокатом Сафронюком П.В., доведено належним чином те, що є законні підстави для зменшення суми стягнення завданої шкоди до 467 540,11 гривень, тобто 30% суми, яка заявлена до стягнення позивачем, з урахуванням обставин, за яких завдано шкоди, ступеня вини та матеріального стану винної особи.
Дійсно, фізична чи юридична особа, яка відшкодувала шкоду, завдану її працівником при виконанні трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) чи цивільно-правового договору, має право зворотної вимоги (регресу) до такого працівника – фактичного завдавача шкоди у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом (частина перша статті 1191 ЦК України).
Проте, згідно положень частини 2 статті 1193 ЦК України суд може зменшити розмір відшкодування шкоди, у тому числі з урахуванням його матеріального становища. 
Так, відповідач ОСОБА_1 має двох дітей: неповнолітню ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які перебувають на його утриманні (т. 2, а.с. 12, 13).
Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що частиною 4 статті 13 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» визначено, що сума стягнень завданої шкоди може бути зменшена судом залежно від обставин, за яких завдано шкоди, ступеня вини та матеріального стану винної особи (крім випадків завдання шкоди умисними злочинними чи вчиненими з особистих корисливих мотивів діяннями).
Враховуючи матеріальний стан винної особи, повне відшкодування грошових коштів у сумі 1 402 620,34 грн суперечило б принципам розумності і справедливості, і таке рішення поклало б на відповідача ОСОБА_1 надмірний тягар, тому є доцільним зменшити суму відшкодування стягнувши з ОСОБА_1 завдану шкоду у розмірі 467 540,11 (чотириста шістдесят сім тисяч п`ятсот сорок грн. 11 коп.) гривень, тобто 30% суми, яка заявлена до стягнення позивачем.
Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне – 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»).
Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, правові висновки Верховного Суду, застосовуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи наведені обставина справи, що мають значення для правильного вирішення спору, наявні у справі докази, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що у даному випадку повне відшкодування грошових коштів у сумі 1 402 620,34 грн суперечило б принципам розумності і справедливості, і таке рішення поклало б на відповідача ОСОБА_1 надмірний тягар, тому зменшення суми відшкодування з ОСОБА_1 завданої шкоди у розмірі 467 540,11 (чотириста шістдесят сім тисяч п`ятсот сорок грн 11 коп.) гривень, тобто 30% суми, яка заявлена до стягнення позивачем є цілком доцільним.
Отже, суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно з`ясував обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», дав їм правильну оцінку та обґрунтовано виходив з того, що є законні підстави для задоволення позову частково. 
Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.
У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28.10.2010, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».
Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.
Тому, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про задоволення позову в повному обсязі немає. 
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції залишити без задоволення, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 липня 2023 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.
Повний текст судового рішення складено: 10 лютого 2025 року.

Судді Одеського апеляційного суду:                                          М.М. Драгомерецький   

Р.Д. Громік

                                                                                                                    А.І. Дришлюк