ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2025 року	Львів	Справа № 158/3410/24 пров. № А/857/32203/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді                                                  Коваля Р. Й.,
суддів                                                                       Гуляка В. В.,
                                                                                 Кухтея Р. В.,
з участю секретаря судового засідання                Вовка А. Ю., 
позивача                                                                    ОСОБА_1 , 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 22 листопада 2024 року (прийняте в м. Ківерці суддею Сіліч Ю. Л.; дата складення рішення в повному обсязі не вказана) в адміністративній справі № 158/3410/24 за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , третя особа, які не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - ІНФОРМАЦІЯ_2 , про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення, 

                                                     В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 через свого представника звернувся до Ківерцівського районного суду Волинської області із вказаним позовом та просив:
- скасувати постанову ТВО начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі також - ІНФОРМАЦІЯ_3 ) № 1380 від 29 липня 2024 року в справі про адміністративне правопорушення за частиною третьою статті 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі також - КУпАП);
- провадження в справі про адміністративне правопорушення закрити на підставі пункту 1 частини першої статті 247 КУпАП за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що оскаржувана постанова є протиправною, позаяк у протоколі, на підставі якого винесено цю постанову, не вказано місце та час вчинення адміністративного правопорушення. Також суть викладеного у постанові правопорушення не відповідає об`єктивній стороні - відсутнє покликання на направлення про проходження медичного огляду. Також проходити медичний огляд він міг лише за наявності рішення військово-лікарської комісії (далі - ВЛК) чи відповідного ІНФОРМАЦІЯ_3 . Проте, таке не приймалося за відсутністю його персональних даних та того, що він на військовому обліку у відповідача не перебував, а перебував на обліку у ІНФОРМАЦІЯ_4 . Також у відповідача відсутні належні докази про його виклик до ІНФОРМАЦІЯ_5 . Його було зупинено працівником ІНФОРМАЦІЯ_5 , не вручено повістки про виклик, що позбавило позивача виконати його обов`язок щодо надання членам ВЛК ТЦК та СП медичної карти амбулаторного хворого за формою № 025/о, виписки із медичної документації щодо перенесених захворювань, отриманих травм, поранень тощо, оскільки така повна інформація відсутня в ЕСОЗ, а члени ВЛК повинні із нею ознайомлюватися.
Також він 18 липня 2024 року, тобто на наступний день після складання протоколу № 1380 розпочав проходити медичне обстеження у позаштатній ВЛК при ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується карткою обстеження та медичного огляду, а також довідкою ВЛК, що підтверджує виконання ним обов`язку щодо проходження медичного огляду.
Також справа про адміністративне правопорушення розглянута за його відсутності, без належного сповіщення про місце і час розгляду справи, що перешкодило йому реалізувати свої процесуальні права.

Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 22 листопада 2024 року позов задоволено частково.
Скасовано постанову начальника ІНФОРМАЦІЯ_5 № 1380 від 29 липня 2024 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності та накладення на нього адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 17 000 грн, а справу надіслано на новий розгляд до ІНФОРМАЦІЯ_5 .
У задоволенні решти адміністративного позову - відмовлено.

Не погодившись із зазначеним рішенням, його оскаржив через свого представника Лисенко В. В., який вважає, що рішення суду першої інстанції прийняте без урахування фактичних обставин справи та з порушенням норм матеріального і процесуального права. Тому просив скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог у повному обсязі.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує загалом тими ж доводами, що й вимоги позовної заяви. Також, з покликанням на фактичні обставини справи та норми законодавства, зазначає, що обов`язок проходити медичний огляд для визначення придатності до військової служби міг виникнути у нього лише за наявності рішення ВЛК чи ІНФОРМАЦІЯ_3 . При виклику до ІНФОРМАЦІЯ_3 посадовими особами відповідача не було дотримано визначеної правової процедури; було штучно створено умови, за яких він не міг виконати свій обов`язок щодо надання членам ВЛК ТЦК та СП медичних документів.                               

Представник відповідача, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не прибув, що відповідно до приписів частини другої статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) не перешкоджає розгляду справи.

У судовому засіданні апелянт підтримав вимоги апеляційної скарги з аналогічних підстав; просить апеляційну скаргу задовольнити. 

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що апеляційну необхідно задовольнити з таких підстав.

Як встановлено судом, 29 липня 2024 року ТВО начальника ІНФОРМАЦІЯ_5 підполковник ОСОБА_2 виніс постанову № 1380 стосовно ОСОБА_1 за те, що останній, будучи військовозобов`язаним та перебуваючи на військовому обліку, категорично відмовився від проходження військово-лікарської комісії при ІНФОРМАЦІЯ_5 , чим порушив вимоги статті 42 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», пунктів 1, 3, 5 статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», пунктів 3.1, 3.2 Положення про військово-лікарську експертизу в ЗСУ, затверджену наказом Міністра Оборони України № 402 від 14.08.2008, Закону України від 11.04.2024 № 3633-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку».
Своїми діями ОСОБА_1 вчинив адміністративне правопорушення, передбачене частиною третьою статті 310-1 КУпАП, у зв`язку з чим на нього було накладено штраф у розмірі 17 000,00 грн (а. с. 8).

Вважаючи зазначені постанову неправомірною, ОСОБА_1 оскаржив її до суду.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції мотивував його тим, що постанова № 1380 у справі про справі про адміністративне правопорушення від 29.07.2024 не відповідає вимогам законодавства, у зв`язку з чим є підстави для часткового задоволення позовної заяви та направлення справи на новий розгляд до ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Проте, колегія суддів апеляційного суду вважає такі висновки суду першої інстанції помилковими, виходячи з таких підстав.

Відповідно частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

За приписами статті 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Статтею 235 КУпАП передбачено, що територіальні центри комплектування та соціальної підтримки розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку, про порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, про зіпсуття військово-облікових документів чи втрату їх з необережності (статті 210, 210-1, 211 (крім правопорушень, вчинених військовозобов`язаними чи резервістами, які перебувають у запасі Служби безпеки України або Служби зовнішньої розвідки України).
Від імені територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право керівники територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про оборону України» особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Статтею 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» визначено, що воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022, що затверджений Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ, у зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України введений воєнний стан з 05 год. 30 хв. 24.02.2022 строком на 30 діб, який надалі неодноразово продовжувався, і продовжує свою дію на час розгляду цієї справи.

З метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань згідно з Указом Президента України від 24 лютого 2022 № 69/2022 запроваджено загальну мобілізацію.

Також відповідно до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, сил оборони і сил безпеки, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і час демобілізації після закінчення воєнних дій.

Отже, починаючи з 24 лютого 2022 року і на цей час в Україні діє особливий період.

Частиною першою статті 4 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» передбачено, що організація і порядок проведення мобілізаційної підготовки та мобілізації визначаються цим Законом, актами Президента України та Кабінету Міністрів України.

Відповідно до частини 10 статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» громадяни України, які підлягають взяттю на військовий облік, перебувають на військовому обліку призовників або у запасі Збройних Сил України, у запасі Служби безпеки України, розвідувальних органів України чи проходять службу у військовому резерві, зобов`язані, зокрема:
- прибувати за викликом районного (об`єднаного районного), міського (районного у місті, об`єднаного міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки (далі - відповідні районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки), Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, відповідного підрозділу розвідувальних органів України для оформлення військово-облікових документів, взяття на військовий облік, проходження медичного огляду, направлення на підготовку з метою здобуття або вдосконалення військово-облікової спеціальності, призову на військову службу або на збори військовозобов`язаних та резервістів;
- проходити медичний огляд згідно з рішеннями комісії з питань взяття на військовий облік, комісії з питань направлення для проходження базової військової служби або військово-лікарської комісії відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, закладів охорони здоров`я Служби безпеки України, а у Службі зовнішньої розвідки України, розвідувальному органі Міністерства оборони України чи розвідувальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону, - за рішенням керівників відповідних підрозділів або військово-лікарської комісії Служби зовнішньої розвідки України, розвідувального органу Міністерства оборони України чи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону, відповідно;
- виконувати правила військового обліку, встановлені законодавством.

Відповідно до частини п`ятої статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливості проходження медичного обстеження військовозобов`язаними та резервістами під час мобілізації, на особливий період визначаються Міністерством оборони України спільно з Міністерством охорони здоров`я України.

За приписами Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 14.08.2008 № 402, військово-лікарська експертиза визначає придатність за станом здоров`я до військової служби призовників, військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів.
Медичний огляд включає в себе вивчення та оцінку стану здоров`я і фізичного розвитку громадян на момент огляду в цілях визначення ступеня придатності до військової служби, навчання за військово-обліковими спеціальностями, вирішення інших питань, передбачених цим Положенням, з винесенням письмового висновку (постанови).
На військовослужбовців, які направляються на медичний огляд ВЛК, подаються: направлення із зазначенням військового звання, прізвища, ім`я та по батькові, дати народження, місяця та року призову (прийняття) на військову службу, ТЦК та СП, яким призваний у Збройні Сили України (колишнього СРСР), попереднього діагнозу та мети огляду (направлення на огляд може бути підписане начальником штабу (від начальника штабу полку та вище) або начальником кадрового органу (від начальника управління роботи з особовим складом об`єднання та вище) із посиланням на рішення відповідного командира (начальника). Зразок направлення наведено в додатку 14.
Направлення на медичний огляд ВЛК, видане військовослужбовцю, обов`язкове до виконання.

Відповідно до частини другої статті 26 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» громадяни за невиконання своїх обов`язків щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації несуть відповідальність згідно із законом.

За приписами частини третьої статті 210-1 КУпАП порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, вчинене в особливий період - тягне за собою накладення штрафу на громадян від однієї тисячі до однієї тисячі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, юридичних осіб та громадських об`єднань - від двох тисяч до трьох тисяч п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Згідно з пунктом 9 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 лютого 2022 року № 154 територіальні центри комплектування та соціальної підтримки відповідно до покладених на них завдань, зокрема:
- ведуть військовий облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів...;
- здійснюють заходи оповіщення та призову громадян (крім військовозобов`язаних та резервістів СБУ та розвідувальних органів): на військову службу за призовом осіб офіцерського складу; на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період (зарахованих до військового оперативного резерву); на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період (незалежно від місця їх перебування на військовому обліку).

Відповідно до частини п`ятої статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» постановою Кабінету Міністрів України № 560 від 16 травня 2024 року затверджено Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період (далі - Порядок), який зокрема визначає процедуру оповіщення військовозобов`язаних та резервістів, їх прибуття до територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, організацію медичного огляду військовозобов`язаних та резервістів для визначення придатності до військової служби.
Відповідно до пункту 3 Порядку призов резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації, на особливий період проводиться незалежно від місця їх перебування на військовому обліку.

За приписами пункту 6 Порядку призов резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації, на особливий період включає, зокрема: оповіщення резервістів та військовозобов`язаних про виклик до районного (об`єднаного районного) територіального центру комплектування та соціальної підтримки...; проходження резервістами та військовозобов`язаними медичного огляду для визначення придатності до військової служби.
За викликом районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки ... резервісти та військовозобов`язані зобов`язані з`являтися у строк та місце, зазначені в повістці, для ... проходження медичного огляду для визначення придатності до військової служби (пункт 21 Порядку).
Відповідно до пункту 27 Порядку під час мобілізації громадяни викликаються з метою: до районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки або їх відділів:
взяття на військовий облік;
проходження медичного огляду для визначення придатності до військової служби;
Згідно з пунктом 28 Порядку виклик громадян до районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки чи їх відділів, відповідних підрозділів розвідувальних органів, Центрального управління або регіональних органів СБУ під час мобілізації здійснюється шляхом вручення (надсилання) повістки (додаток 1).
Пунктом 70 Порядку визначено, що порядок проведення медичного огляду резервістів та військовозобов`язаних, персональний склад військово-лікарських комісій, порядок їх роботи визначаються у порядку, встановленому Міноборони.
За змістом пункту 74 Порядку резервістам та військовозобов`язаним, які підлягають призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, за рішенням керівника районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки видається направлення на військово-лікарську комісію для проходження медичного огляду за формою згідно з додатком 11. 
Направлення реєструється в журналі реєстрації направлень на військово-лікарську комісію за формою згідно з додатком 12 та видається резервісту та військовозобов`язаному під особистий підпис.
Під час вручення направлення резервістам та військовозобов`язаним під особистий підпис доводяться вимоги законодавства щодо відповідальності громадян за ухилення від військової служби під час мобілізації, у тому числі за ухилення від проходження медичного огляду за направленням районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, та строк завершення медичного огляду.
Водночас, згідно з пунктом 81 Порядку у разі призову військовозобов`язаних та резервістів на військову службу під час мобілізації, на особливий період не за місцем їх перебування на військовому обліку (крім тих осіб, що добровільно виявили бажання проходити військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період) такі особи перед призовом на військову службу беруться на військовий облік у районному (міському) територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки, який здійснює їх призов. Відомості про взяття таких осіб на військовий облік вносяться до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів перед їх направленням на військово-лікарську комісію для проходження медичного огляду.

За змістом цих норм направлення на військово-лікарську комісію без постановки на військовий облік є порушенням вказаного Порядку.

Водночас, судом встановлено, що позивач перебуває на військовому обліку в ІНФОРМАЦІЯ_4 за місцем свого проживання, що підтверджено витягом із мобільного застосунку «Резерв+»; 20 травня 2024 року ним було уточнено дані.

Також встановлено, що позивач працює на посаді лікаря-педіатра-неонатолога Комунального підприємства «Волинського обласного територіального медичного об`єднання захисту материнства і дитинства» ( АДРЕСА_1 ). 
Як пояснив позивач, 17 липня 2024 року він привіз колегу по роботі в м. Ковель, де був зупинений працівником ІНФОРМАЦІЯ_5 і без вручення повістки про виклик направлений на медичне обстеження ВЛК.

Водночас, позивач у ІНФОРМАЦІЯ_6 , який скерував його для проходження військово-лікарської комісії, не перебував.

Отже, позивач не порушив правила військового обліку, зважаючи на те, що направлення на військово-лікарську комісію для проходження медичного огляду видав територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, на обліку у якого позивач не перебував.

При цьому, причиною відмови від проходження військово-лікарської комісії позивач вказав також те, що його було позбавлено права на надання медичної карти амбулаторного хворого № 025/о, документації щодо перенесених захворювань та отриманих травм, позаяк в ЕСОЗ та інформація відсутня.

Так, у протоколі № 1380 про адміністративне правопорушення за частиною третьою статті 210-1 КУпАП позивач вказав, що відмовляється проходити ВЛК при IV відділі, але не відмовляється проходити його за місцем перебування на обліку, оскільки вся медична документація за місцем його проживання, де й бажає проходити ВЛК.
Зобов`язався надати результати ВЛК при розгляді справи.

Надалі позивач пройшов ВЛК у ІНФОРМАЦІЯ_4 , відповідно до довідки якої, включаючи діагноз захворювання «S-подібний ідіопатичний сколіоз ІІІ ступеня асоційований з деформацією грудної клітки з помірно вираженим больовим синдромом з помірним порушенням функції», на підставі статті 64б графи ІІ Розкладу хвороб придатний до служби у військових частинах забезпечення, ТЦК та СП, ВВНЗ, навчальних центрах, закладах (установах), медичних підрозділах, підрозділах логістики, зв`язку, оперативного забезпечення, охорони.

Тобто, проходження ВЛК у ІНФОРМАЦІЯ_6 , за відсутності медичної документації, позбавляло позивача права на проходження повного та об`єктивного медичного обстеження.

Відповідно до частини першої статті 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

За вимогами частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Враховуючи зазначене, а також те, що позивач не відмовлявся від проходження ВЛК за місцем свого проживання (перебування на обліку), колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана від 29 липня 2024 року № 1380, якою ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності з частиною третьою статті 310-1 КУпАП, з накладенням штрафу в розмірі 17 000,00 грн, є протиправною, а тому її необхідно скасувати.

Частиною третьою статті 286 КАС України передбачено, що за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право:
1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення;
2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи);
3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення;
4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Відповідно до пункту 1 статті 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Відповідно до частини першої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:
1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на викладене, у зв`язку з неправильним застосуванням норм матеріального права судом першої інстанції, що стало підставою для відмови судом першої інстанції в задоволенні позову, рішення суду першої інстанції необхідно скасувати та прийняти постанову про задоволення позову.

Що стосується розподілу судових витрат, апеляційний суд зазначає таке.

Також відповідно до частини першої статті 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Згідно зі статтею 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин першої, третьої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При зверненні до суду з цим позовом позивач сплатив судовий збір у сумі 484,48 грн, що підтверджено платіжною інструкцією АТ КБ «Приватбанк» від 02.11.2024, а при поданні апеляційної скарги - 581,38 грн згідно з платіжною інструкцією АТ КБ «Приватбанк» від 01.12.2024, а всього - 1065,86 грн.

Вказана сума підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Також згідно з частинами першою, другою, четвертою статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. 
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

А відповідно до частини сьомої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16 суд висловив правову позицію про те, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частині п`ятій статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При цьому розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постанові від 22.12.2018 по справі № 826/856/18.

На підтвердження понесених позивачем витрат на правничу допомогу додано копії таких документів:
- договору № 24.11-01.01 про надання правничої допомоги від 01 листопада 2024 року, укладеного між адвокатським об`єднанням «Дмитренко та Партнери» в особі адвоката Дмитренка В. П. та позивачем, відповідно до якого адвокат бере на себе зобов`язання надати клієнту правничу допомогу, а саме: надання консультації щодо можливості скасування постанови про накладення адміністративного стягнення; підготовка пакету документів для складення позову; написання та подання позовної заяви до суду тощо;
- акта передачі-приймання від 25 листопада 2024 року наданих послуг за договором № 24.11-01.01 про надання правничої допомоги від 01 листопада 2024 року, зокрема: підготовка, підписання та скерування в інтересах замовника запитів до Ковельського та ІНФОРМАЦІЯ_7 , підготовка, підписання та скерування до суду позову, заяви про забезпечення позову, п`яти заяв з процесуальних питань, клопотань про витребування доказів, про залучення до участі в справі третіх осіб, заперечення проти доводів відповідача, наведених у відзиві на позов тощо; загальна сума - 19 000 грн;
- платіжною інструкцією від 24 листопада 2024 року на суму 19 000 грн.

При цьому колегія суддів апеляційного суду зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року в справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10 грудня 2009 року в справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34 - 36), від 23 січня 2014 року в справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26 лютого 2015 року в справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року в справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

При цьому розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно зі статтею 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності є, зокрема, надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

При вирішенні питання щодо розподілу витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката, колегія суддів вважає, що заявлений до стягнення розмір витрат на оплату послуг адвоката не відповідає співмірності зі складністю справи, розміром оскаржуваного стягнення, а тому вважає, що витрати на професійну правничу допомогу адвоката у цьому випадку мають бути відшкодовані у розмірі 2500 грн.

Такий розмір витрат є цілком обґрунтованим, а також співмірний з виконаними адвокатом роботами (наданими послугами), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.

Керуючись ст. ст. 286, 308, 310, 315, 317, 321, 325, 328, 329, 331 КАС України, суд

                                                  П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 22 листопада 2024 року в адміністративній справі № 158/3410/24 скасувати.

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Скасувати постанову ТВО начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 № 1380 від 29 липня 2024 року в справі про адміністративне правопорушення за частиною другою статті 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Провадження в справі про адміністративне правопорушення закрити на підставі пункту 1 частини першої статті 247 КУпАП за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) 1065 (одна тисяча шістдесят п`ять) грн 86 коп. судових витрат та 2500 (дві тисячі п`ятсот) грн 00 коп. витрат на правничу допомогу. 

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає. 

Головуючий суддя	 	Р. Й. Коваль 	
судді	 	В. В. Гуляк 	
 	 	Р. В. Кухтей  	
Повне судове рішення складено  28.01.25