ПОСТАНОВА                                                                                                  
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
13 лютого 2025 року
м. Київ
 
справа № 644/1350/19
провадження № 61-5545св24 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі:   ОСОБА_2 , Харківська міська рада, ОСОБА_3 ,
треті особи: Четверта харківська міська державна нотаріальна контора, Комунальне підприємство «Харківське міське бюро технічної інвентаризації,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Харківської міської ради, ОСОБА_3 , треті особи: Четверта харківська міська державна нотаріальна контора, Комунальне підприємство «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», про визнання частково недійсними: свідоцтва про право власності на житло, наказу органу приватизації, свідоцтва про право на спадщину, визнання недійсними договорів дарування, визнання права власності на нерухоме майно та вселення
 
за касаційною скаргою адвоката Дзюбенко Вікторії Олегівни як представника ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Полтави від 03 липня 2023 року, додаткове рішення Київського районного суду м. Полтави від 10 липня 2023 року у складі судді Яковенко Н. Л. та постанову Полтавського апеляційного суду від 27 лютого 2024 року у складі колегії суддів: Абрамова П. С.,                             Одринської Т. В., Пікуля В. П., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, уточнивши який, просила визнати частково недійсним свідоцтво про право власності на житло від 21 лютого 2000 року, видане органом приватизації житлового фонду ВАТ «Харківський верстатобудівний завод» згідно з наказом органу приватизації ВАТ «Харківський верстатобудівний завод» від 18 лютого 2000 року № 228, зареєстрованого в КП «БТІ»  22 лютого 2000 року за реєстровим номером В-31273; визнати частково недійсним наказ органу приватизації житлового фонду ВАТ «Харківський верстатобудівний завод», зареєстрованого 18 лютого 2000 року за № 228 про приватизацію квартири  АДРЕСА_1 ; визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визнати частково недійсним договір дарування квартири від 11 червня 2019 року на ім`я ОСОБА_3 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на 63/300 часток квартири АДРЕСА_1 , в порядку приватизації житла та вселити її у квартиру; визнати недійсним договір дарування від 22 березня 2021 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2   в частині дарування 69/300 частки квартири АДРЕСА_1 .
 
Як на обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_5 посилалась на те, що її батьками є ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . У 1990 році на склад сім`ї, яка складалася з неї, її батьків і брата ОСОБА_4 , надано дві кімнати житловою площею 28,8 кв. м                            у трикімнатній квартирі АДРЕСА_1 .
З 15 вересня 1992 року позивач у встановленому законом порядку зареєструвала своє місце проживання за вказаною адресою. Вона знала про приватизацію квартири та вважала себе співвласником.
У 1995 році позивач зареєструвала шлюб у зв`язку з чим у лютому 2000 року зареєструвала своє постійне місце проживання за іншою адресою - у селі Моначинівка.
У подальшому щодо квартири вчинено ряд правочинів і на даний час позивач не має можливості користуватися квартирою, відповідачі чинять перешкоди                                             у користуванні квартирою і  заперечують ту обставину, що вона є співвласником майна.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Київський районний суд м. Полтави рішенням від 03 липня 2023 року в задоволенні позову відмовив.
 
Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що заявлені позовні вимоги                                   є безпідставними. Позивач у 1995 році вийшла заміж і, вибувши на інше постійне місце проживання втратила право користування спірним жилим приміщенням                        у зв`язку з чим не набула права на приватизацію житлової площі.
 
Також суд вважав необґрунтованими вимоги про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину, договорів дарування від 11 червня 2019 року, від 22 березня 2021 року.
 
Київський районний суд м. Полтави додатковим рішенням від 10 липня 2023 року стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу                            в розмірі 15 000,00 грн. Стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на правову допомогу в розмірі 25 000,00 грн.
 
Додаткове рішення мотивоване доведеністю понесених відповідачами витрат на правничу допомогу.
 
Короткий зміст постанови апеляційного суду
Полтавський апеляційний суд постановою від 27 лютого 2024 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Дзюбенко В. О. залишив без задоволення, а рішення Київського районного суду м. Полтави від 03 липня              2023 року та додаткове рішення Київського районного суду м. Полтави  від 10 липня 2023 року - без змін.
 
Постанова апеляційного суду мотивована законністю й обґрунтованістю рішення суду першої інстанції.
 
Позивач втратила право на користування спірним житлом з дня вибуття з нього                і більше 20 років не вчиняла жодних дій щодо її права на користування спірною квартирою.
 
Полтавський апеляційний суд додатковою постановою від 14 березня 2024 року заяву адвоката Гур`єва А. А. як представника ОСОБА_3 про ухвалення додаткового рішення задовольнив частково.
Стягнув з  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 1 700 грн витрат на професійну правничу допомогу адвоката, понесених у суді апеляційної інстанції.
В іншій частині вимог заяви відмовив.
 
Додаткова постанова мотивована наявністю підстав для здійснення розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу з урахуванням принципу співмірності таких витрат, їх реальності та обґрунтованості. 
 
Короткий зміст касаційної скарги, відзиву на неї, їх узагальнені аргументи
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду, адвокат Дзюбенко В. О. як представник ОСОБА_1 просить скасувати постанову Полтавського апеляційного суду від 27 лютого 2024 року; скасувати рішення Київського районного суду                             м. Полтави від 03 липня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі; скасувати додаткове рішення Київського районного суду м. Полтави від 10 липня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким у стягненні судових витрат відмовити.
 
Підставою касаційного оскарження зазначив те, що суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 28 червня                  2023 року у справі № 369/576/22; відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме - щодо наявності/відсутності необхідності встановлення обставини «добровільності» вибуття на постійне проживання за статтею 107 ЖК України.
 
Як на обґрунтування вимог касаційної скарги заявник посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. 
 
Суди не надали оцінки добровільності вибуття ОСОБА_1 зі спірної квартири. Позивач не здійснювала добровільного вибуття зі спірної квартири з метою набуття іншого постійного місця проживання, на дату приватизації квартири була зареєстрована у спірній квартирі і вважала себе її співвласником. Довідка про склад сім`ї, на підставі якої прийнято розпорядження про приватизацію квартири, не відповідає дійсним обставинам справи.  Спірна частка квартири входить до об`єкту оспорюваних правочинів.
 
Заявлені витрати на правничу допомогу є необґрунтованими, не відповідають критерію розумності. Залучення у справі співвідповідача ОСОБА_2 обумовлене умисними діями самих відповідачів, які уклали договір дарування після обмеження судом права розпоряджатись квартирою. Зміст відзивів відповідачів є ідентичними, що виключає додаткових зусиль при їх написанні.  
 
У травні 2024 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_3 на касаційну скаргу, мотивований законністю й обґрунтованістю судових рішень.   
Твердження позивача про її примусове виселення не відповідає дійсності.  У зв`язку із укладенням шлюбу ОСОБА_1 виїхала на нове місце проживання і на момент  приватизації в спірній квартирі не проживала. Позивач пропустила строк позовної давності, оскільки приватизація квартири відбулась у 2000 році, а з позовом ОСОБА_1 звернулась у 2019 році. 
Понесені витрати на правничу допомогу підтверджені належними та допустимими доказами.
Крім того, відповідач просила стягнути понесені витрати на правничу допомогу                        у суді касаційної інстанції у розмірі 10 000,00 грн. 

 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 25 квітня 2024 року відкрито касаційне провадження             у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
 
06 травня 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Квартира АДРЕСА_1 станом на 1997 рік була квартирою спільного заселення.
 
24 листопада 1997 року ОСОБА_3 отримала свідоцтво про право власності на кімнати в квартирі АДРЕСА_2 , загальною площею 17,9 кв.м. Свідоцтво видано житловим фондом Харківського верстатобудівельного заводу на підставі розпорядження органу приватизації № 449 від 30 листопада 1997 року.
 
Право ОСОБА_3 на 31/100 частку в праві власності на спірну квартиру зареєстроване в державному реєстрі.
 
19 листопада 2013 року ОСОБА_3 на підставі договору дарування безоплатно передала у власність ОСОБА_2 31/100 частку квартири.
 
 21 лютого 2000 року орган приватизації державного житлового фонду ВАТ «Харківський верстатобудівний завод» видав свідоцтво про право власності на житло на 69/100 частин квартири АДРЕСА_3 , згідно з яким співвласниками відповідних часток квартири на праві приватної спільної власності є ОСОБА_6 і ОСОБА_4 .  Свідоцтво видане згідно з наказом органу приватизації ВАТ «ХВЗ» (розпорядження) № 228 від 18 лютого   2000 року.
 
ОСОБА_6 під час вирішення питання про передачу у власність громадян 69/100 часток в праві власності на  зазначену квартиру подав  довідку про склад сім`ї, до якої включено сина ОСОБА_6 як члена сім`ї наймача, який прописаний і мешкає разом з ним. Будь-які інші особи, в тому числі позивач, в довідці не були зазначені.
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, його спадкоємцем є ОСОБА_6 , який отримав свідоцтво від 07 червня 2019 року про право на спадщину частки в праві власності на спірну квартиру.
 
11 червня 2019 року ОСОБА_6 на підставі договору дарування передав                                                 у власність ОСОБА_3 належну йому частку в праві власності на квартиру.
 
22 березня 2021 року ОСОБА_3  на підставі договору дарування передала                                       у власність ОСОБА_2 69/100 частки квартири.
 
ОСОБА_1 у 1995 році вийшла заміж і переїхала на постійне місце проживання до іншого населеного пункту - у село Моначинівка Куп`янського району Харківської області і 22 лютого 2000 року знялася                                       з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_4 .
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                       є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті,                      є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи                                       у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, перевіривши правильність застосування судами норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

 
Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
Щодо рішення Київського районного суду м. Полтави, Полтавського апеляційного суду по суті заявлених вимог 
Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. 
 
Частинами третьою, четвертою статті 9 ЖК України визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
 
Статтею 345 ЦК України, передбачено, що фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. У результаті придбання єдиного майнового комплексу державного (комунального) підприємства у процесі приватизації до покупця переходять всі його права та обов`язки. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.
 
Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (далі Закон № 2482-XІІ) до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати                                у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму.
 
Відповідно до статті 1, частини першої статті 5, статті 8 Закону № 2482-XІІ наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації. 
 
Згідно з частиною третьою статті 48 ЖК України громадяни, які одержали житло                 у державному фонді, мають право на його приватизацію відповідно до вимог чинного законодавства.
 
Встановивши, що позивач у 1995 році вибула на інше постійне місце проживання,         у лютому 2000 році знялася з реєстраційного обліку за адресою спірної квартири,   не є тимчасово відсутньою особою, за якою зберігається право на житло, суди дійшли правильного висновку, що ОСОБА_1 не набула права на приватизацію житлової площі спірної квартири, а тому немає підстав для визнання частково недійсним наказу органу приватизації і частково недійсним свідоцтва про право власності на житло.
 
Оскільки позивач ОСОБА_1 не набула права на приватизацію спірної квартири                і не є її співвласником, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність  підстав для визнання частково недійсними свідоцтва по право на спадщину після смерті ОСОБА_4 і оспорюваних договорів дарування.
 
Аргументи касаційної скарги про те, що позивач на час приватизації квартири була в ній зареєстрована не спростовують правильність висновків судів, оскільки  право особи на приватизацію пов`язано з правом на житло та фактом проживання у ньому, а не з фактом реєстрації (Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 14 серпня 2019 року у справі № 489/2492/18, Верховний Суд України у постанові від 30 січня 2013 року у справі №6-125кс12). 
 
Інші аргументи касаційної скарги спростовуються встановленими судом фактичними обставинами справи та нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, висновків судів в оскаржуваній частині не спростовують, на законність оскаржуваних судових рішень не впливають, зводяться до незгоди                        з оцінкою доказів, які, на думку заявника, встановлені судом неправильно, та необхідності переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції згідно  з нормами статті 400 ЦПК України.
 
Щодо додаткового рішення Київського районного суду м. Полтави та постанови апеляційного суду в частині стягнутих витрат на правничу допомогу 
Судові витрати складають судовий збір та витрати, пов`язані з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (частини перша, третя статті 133 ЦПК України).
 
Відповідно до частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані   з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, потрібних для надання правничої допомоги (частина третя статті 137 ЦПК України).
 
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини четверта - шоста статті 137 ЦПК України).
 
Суд першої інстанції, задовольняючи заяву про ухвалення додаткового судового рішення, з яким погодився апеляційний суд, виходив із підтвердження  відповідачами заявленого розміру понесених витрат на правничу допомогу, а саме: ОСОБА_2 у розмірі 15 000 грн, ОСОБА_3 у розмірі 25 000,00 грн,                                          і обґрунтованості цих витрат. При цьому апеляційний суд встановив, що позивач не заявляла про зменшення розміру таких витрат.
 
Оскільки в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, то суди правильно виходили з того, що понесені відповідачами судові витрати на професійну правничу допомогу   слід покласти на позивача, такі витрати є обґрунтованими і пропорційними до предмета спору.
 
З огляду на наведене рішення Київського районного суду м. Полтави від 03 липня 2023 року, додаткове рішення Київського районного суду м. Полтави від 10 липня 2023 року і постанова Полтавського апеляційного суду від 27 лютого 2024 року                  є законними та обґрунтованими, і підстав для їх скасування немає.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу адвоката Дзюбенко Вікторії Олегівни як представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Київського районного суду м. Полтави від 03 липня 2023 року, додаткове рішення Київського районного суду м. Полтави від 10 липня 2023 року постанову Полтавського апеляційного суду від 27 лютого 2024 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття,                    є остаточною і оскарженню не підлягає. 
 
 Судді                                                                                  А. Ю. Зайцев
 
                                                                                     Є. В. Коротенко
 
                                                                                     М. Ю. Тітов