Справа № 158/2846/24 	Головуючий у 1 інстанції: Корецька В. В. 	
Провадження № 22-ц/802/214/25  	  Доповідач: Осіпук В. В.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
21 лютого 2025 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Осіпука В. В.,
суддів - Матвійчук Л. В., Федонюк С. Ю.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою позивача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 03 грудня 2024 року,
                                           В С Т А Н О В И В:
У вересні 2024 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду із зазначеним позовом.
Покликалось на те, що 29 липня 2023 року між банком та відповідачем ОСОБА_1 , шляхом підписання анкети-заяви та паспорту споживчого кредиту, було укладено кредитний договір, відповідно до якого остання отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту до 200000 грн на картковий рахунок, зі сплатою 42 % відсотків річних за користування кредитом, на строк 12 місяців з пролонгацією.
Крім того, позивач вказував, що відповідач власним підписом посвідчила згоду на те, що підписана анкета-заява разом з «Заявою про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг» та «Паспортом споживчого кредиту» складає між нею та банком договір про надання банківських послуг. 
Також позивач зазначав, що у зв`язку з невиконанням позичальником ОСОБА_1 кредитних зобов`язань в останньої, станом на 23 червня 2024 року, утворилася заборгованість в сумі 62322 грн 70 коп.
Враховуючи наведене, позивач АТ КБ «ПриватБанк» просив суд стягнути з відповідача ОСОБА_1 на свою користь кредитну заборгованість в розмірі 62322 грн 70 коп., яка складається: із заборгованості за тілом кредиту – 49923 грн 35 коп.; заборгованості за відсотками – 12399 грн 35 коп. та понесені по справі судові витрати в сумі 2422 грн 40 коп. за сплачений судовий збір.
Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 03 грудня 2024 року у задоволенні позову відмовлено. 
Стягнуто з  позивача АТ КБ «ПриватБанк» на користь відповідача ОСОБА_1 судові витрати на правничу допомогу у розмірі 4000 грн.
Вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним і необґрунтованим, позивач АТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу, у якій, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального і процесуального права, просив оскаржуване рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позов та відшкодувати йому судові витрати.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, не врахував тих обставин, що саме відповідач, як користувач банківських послуг, була зобов`язана надійно зберігати та не передавати іншим особам електронний платіжний засіб, ПІН-код та інші засоби, які дають змогу користуватися ним, а відтак, остання несе відповідальність за проведення несанкціонованих платіжних операцій та виникнення у зв`язку із цим заборгованості на її картковому рахунку, незважаючи на наявність незакінченого кримінального провадження за цим фактом.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_1 просила рішення суду залишити без змін, а скаргу, подану позивачем АТ КБ «ПриватБанк» без задоволення. 
Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.
Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що списання грошових коштів з карткового рахунку відповідача ОСОБА_1 відбулося не за її розпорядженням, а тому остання не повинна нести відповідальність за такі операції. Крім того, на думку місцевого суду, позивач не підтвердив належними і допустимими доказами обставини, які безспірно доводили б, що саме відповідач, як користувач кредитної картки, своїми діями чи бездіяльністю сприяла у доступі до відомостей по кредитній картці, її особового рахунку, акаунту чи мобільного додатку «Приват24», незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дала змогу ініціювати платіжні операції зі списання грошових коштів з її карткового рахунку.
Такий висновок суду є правильний. 
Встановлено, що 24 грудня 2020 року між кредитодавцем АТ КБ «ПриватБанк» та позичальником ОСОБА_1 , шляхом підписання анкети-заяви, був укладений кредитний договір № б/н, за яким остання отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, яку їй було видано банком. В анкеті-заяві також зазначено, що відповідач ОСОБА_1 згідна з тим, що ця заява разом із паспортом споживчого кредиту, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами, які їй надані для ознайомлення АТ КБ «ПриватБанк», становить між нею та банком договір про надання банківських послуг. (а.с. 38-39).
Крім того, з наданих банком і приєднаних до матеріалів справи розрахунку кредитної заборгованості та банківської виписки з рахунку відповідача ОСОБА_1 вбачається, що заборгованість останньої за вказаним кредитним договором, станом на 23 червня 2024 року, становить – 62322 грн 70 коп. і складається: із заборгованості за тілом кредиту – 49923 грн 35 коп.; заборгованості за відсотками – 12399 грн 35 коп. (а.с. 22). 
Також, з наявної в матеріалах справи виписки за кредитним договором за період з 29 липня 2023 року по 28 червня 2024 року слідує, що з 29 липня 2023 року по 30 липня 2023 року було здійснено ряд банківських операцій, а саме зняття готівки в банкоматі (м. Черкаси) на загальну суму 49923 грн 35 коп. (а.с.23).
Крім того, встановлено, що відповідач ОСОБА_1 , виявивши безпідставне списання (перекази, зняття) коштів, 31 липня 2024 року зверталась до адміністрації позивача банку із повідомленням про несанкціоноване списання коштів із її банківських рахунків. Після чого перевіркою банку було встановлено вхід до Приват 24 по клієнту ОСОБА_1 з нетипового для клієнта пристрою та регіону входження м. Черкаси, що є нетиповим місцем її проживання (мешкання) (а.с. 60, 106-116). 
Також встановлено, що відповідач ОСОБА_1 з приводу несанкціонованого зняття коштів з її карткового рахунку 01 серпня 2023 року зверталася у поліцію та відповідно до витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 02 серпня 2023 року до ЄРДР за №12023030580002325 було внесено відомості про те, що 29 липня 2023 року о 17 год. 20 хв., невстановлена особа, перебуваючи у невстановленому місці, здійснила ряд банківських операцій, внаслідок чого з її картки відбулося списання грошових коштів в сумі 50000 грн. Правова кваліфікація злочину ч. 3 ст. 190 КК України і дане кримінальне провадження знаходиться за підсудністю у Черкаському РУП ГУНП Черкаської області (а.с.88, 161).
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною першою статті 1068 ЦК України визначено, що банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка.
Відповідно до статті 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунку клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.
Пунктом 56 частини першої статті 1 Закону України «Про платіжні послуги» передбачено, що платіжна картка - електронний платіжний засіб у вигляді пластикової чи іншого виду картки.
Відповідно до пункту 136 розділу VII Положення про порядок емісії та еквайрингу платіжних інструментів, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 29 липня 2022 року №164, користувач зобов`язаний зберігати та використовувати платіжні інструменти відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання платіжних інструментів особами, які не мають на це законного права або повноважень.
Відповідно до пункту 140 розділу VII Положення про порядок емісії та еквайрингу платіжних інструментів, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 29 липня 2022 року №164, передбачено обов`язок користувача не повідомляти та іншим чином не розголошувати індивідуальну облікову інформацію та/або іншу інформацію, що дає змогу ініціювати платіжні операції, та негайно після того, як йому стало відомо про факт втрати такої інформації та/або платіжного інструменту, повідомити про це емітента в спосіб та каналами зв`язку, визначеними договором між емітентом та користувачем.
Згідно із пунктом 146 розділу VII вказаного Положення власник рахунку не несе відповідальності за платіжні операції, здійснені без автентифікації платіжного інструменту і його держателя, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність власника рахунку/держателя призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.
Відповідно до пункту 147 розділу VII вказаного Положення власник рахунку має право на відшкодування в судовому порядку шкоди, заподіяної надавачем платіжних послуг унаслідок помилкової, неналежної платіжної операції або виконання платіжної операції з порушенням установлених законодавством України строків.
Отже, лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для його притягнення до цивільно-правової відповідальності.
Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин.
Аналіз наведених правових норм дає підстави вважати, що користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій у разі відсутності доказів сприяння ним втраті, використанню ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі №6-71цс15 та підтверджується сталою судовою практикою, викладеною у постановах Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі №202/10128/14, від 13 вересня 2019 року у справі №501/4443/14, від 20 листопада 2019 року у справі №577/4224/16, від 17 червня 2021 року у справі №759/4025/19, від 16 серпня 2023 року у справі №176/1445/22, від 06 вересня 2023 року у справі №686/30030/21.
У постанові Верховного Суду від 08 лютого 2018 року в справі № 552/2819/16-ц вказано, що «користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Наведені правила визначають предмет дослідження та відповідним чином розподіляють між сторонами тягар доведення, а отже, встановленню підлягають обставини, що беззаперечно свідчитимуть, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від його імені. В разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів.
Враховуючи споживчий характер правовідносин між сторонами, Верховний Суд виходив з того, що за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними.
У постанові Верховного Суду від 20 червня 2018 року в справі № 691/699/16 ц вказано, що «встановивши, що позивачем не доведено вчинення відповідачем дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою, а відповідач, виявивши безпідставне списання коштів, невідкладно повідомила позивача та правоохоронні органи про цей факт, врахувавши наявність кримінального провадження, у межах якого встановлюється особа, яка протиправно заволоділа грошовими коштами, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк».
Також у постанові Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 537/3312/16 (провадження № 61-17629св18) зазначено, що «сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції».
Крім цього, у постанові Верховного Суду від 16 серпня 2023 року у справі № 176/1445/22 зазначено, що «саме банк має доводити, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; у разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів; сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними».
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
З матеріалів справи, яка переглядається, вбачається, що списання 29 та 30 липня 2023 року грошових коштів на загальну суму 49923 грн 35 коп. з карткового рахунку відповідача ОСОБА_1 відбулося не за її розпорядженням і виявивши це остання повідомила адміністрацію банку-кредитодавця та звернулась до правоохоронних органів. За даним фактом триває досудове розслідування у межах якого встановлюється особа, яка протиправно заволоділа грошовими коштами невстановленою особою.
Разом з тим позивачем банком не було доведено, що відповідач ОСОБА_1 своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті, незаконному використанню персональної інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, а сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання банківської операції, не може безпосередньо свідчити про те, що саме відповідач своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті, незаконному використанню пін-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.
Отже, встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, дійшов вірного висновку про безпідставність заявлених позивачем вимог про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором, а саме грошових коштів списаних несанкціоновано з відкритого на ім`я останньої карткового рахунку та процентів як сплати за користування цими коштами.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.
Доводи апеляційної скарги не спростовують вірних висновків суду та не впливають на законність оскаржуваного рішення.
Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд,
                                             У Х В А Л И В :
Апеляційну скаргу позивача Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.
Рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 03 грудня 2024 року у цій справі залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді