Номер провадження: 22-ц/813/343/25 
Справа № 509/1118/17
Головуючий у першій інстанції Кочко В. К.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.01.2025 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
суддів: Громіка Р.Д., Дришлюка А.І.,
при секретарі: Узун Н.Д.,

за участю: ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 08 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , правонаступником якої є ОСОБА_5 , до ОСОБА_6 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: приватний нотаріус Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Куркан Наталія Федорівна, ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , про визнання договору купівлі-продажу удаваним та визнати право власності на нерухоме майно, -

в с т а н о в и в:

21 березня 2017 року ОСОБА_1 , ОСОБА_4 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_6 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Приватний нотаріус Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Куркан Наталія Федорівна, ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , про визнання договору купівлі-продажу удаваним та визнати право власності на нерухоме майно, у якому з урахуванням уточнень позовних вимог від 26 жовтня 2017 року просили суд: 
визнати договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений  ОСОБА_7 , який діяв від імені ОСОБА_4 , та ОСОБА_6 , посвідчений приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Куркан Наталією Федорівною, який зареєстровано в реєстрі за №919 від 24 травня 2013 року, удаваним в частині покупця;
визнати покупцем за цим договором ОСОБА_1 ;
визнати договір купівлі-продажу житлового будинку, укладений ОСОБА_7 , який діяв від імені ОСОБА_4 , та ОСОБА_6 , посвідчений приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Куркан Наталією Федорівною, який зареєстровано в реєстрі за №917 від 24 травня 2013 року, удаваним в частині покупця;
визнати покупцем за цим договором ОСОБА_1 ;
визнати за ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 право приватної власності на:
- житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з житлового будинку під літ. «А,а», загальною площею 76,1 кв.м, житловою площею 34,0 кв.м, споруди 1-5, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 66514051237;
- земельну ділянку площею 0,250 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); кадастровий номер: 5123782500:02:001:0080. реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 66527451237, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , 
мотивуючи тим, що позивачка будучи в шлюбі з відповідачем шляхом укладення нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу придбала нерухоме майно у вигляді житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами загальною площею 76,1 кв.м, житловою площею 34,0 кв.м, що складається з житлового будинку під літ. «А,а», споруди 1-5; та земельну ділянку площею 0,250 га, що призначена для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер земельної ділянки: 5123782500:02:001:0080, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (далі відповідно - «спірна ділянка», «спірний будинок» або «спірне нерухоме майно»), продавцем даної угоди була позивачка ОСОБА_4 покупцем був ОСОБА_6 , при цьому фактично покупцем була позивачка ОСОБА_1 , в зв`язку з тим, що врегулювати спір позасудовим шляхом недопустимо, позивачка ОСОБА_1 просила суд позовні вимоги задовольнити.
Позивачка ОСОБА_1 підтримала заявлений позов та просила суд розглянути справу на підставі доказів, які є в матеріалах справи.
Відповідач ОСОБА_6 , у судове засідання не з`явився, 29.08.2022 на адресу суду надіслав підписану ним заяву про визнання позовних вимог.
Третя особа яка не заявляє самостійних вимог: приватний нотаріус Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Куркан Н.Ф. до суду не з`явилась при цьому направила заяву з якої видно, що справу просить розглянути в її відсутність на підставі поданих документів.
Третя особа яка не заявляє самостійних вимог: ОСОБА_7 до суду не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи, повідомлявся належним чином.
Третя особа яка не заявляє самостійних вимог: ОСОБА_8 до суду не з`явився, в матеріалах справи наявна копія свідоцтва про смерть (т. 1, а.с. 241).
Заочним рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 06 листопада 2017 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_4 до ОСОБА_6 , треті особи які не заявляють самостійних вимог: Приватний нотаріус Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Куркан Н.Ф., ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , про визнання договору купівлі-продажу удаваним та визнання права власності на нерухоме майно - задоволено.
Суд визнав договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений  ОСОБА_7 , який діяв від імені  ОСОБА_4 , та ОСОБА_6 , посвідчений приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Куркан Наталією Федорівною, який зареєстровано в реєстрі за №919 від 24 травня 2013 року, удаваним в частині покупця;
визнав покупцем за цим договором ОСОБА_1 ;
визнав договір купівлі-продажу житлового будинку, укладений  ОСОБА_7 , який діяв від імені  ОСОБА_4 , та ОСОБА_6 , посвідчений приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Куркан Наталією Федорівною, який зареєстровано в реєстрі за №917 від 24 травня 2013 року, удаваним в частині покупця;
визнав покупцем за цим договором ОСОБА_1 ;
визнав за ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 право приватної власності на:
- житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з житлового будинку під літ. «А,а», загальною площею 76,1 кв.м, житловою площею 34,0 кв.м, споруди 1-5, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 66514051237;
- земельну ділянку площею 0,250 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); кадастровий номер: 5123782500:02:001:0080. реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 66527451237, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
31 серпня 2021 року адвокат Клеветенко Андрій Анатолійович в інтересах відповідача ОСОБА_6 звернувся до суду першої інстанції із заявою про перегляд заочного рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 06 листопада 2017 року.
Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 11 листопада 2021 року заяву адвоката Клеветенка А.А., в інтересах відповідача ОСОБА_6 про перегляд заочного рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 06 листопада 2017 року, залишено без розгляду.
30 листопада 2021 року адвокат Клеветенко А.А. в інтересах відповідача ОСОБА_6 оскаржив ухвалу Овідіопольського районного суду Одеської області від 11 листопада 2021 року в апеляційному порядку.
Постановою Одеського апеляційного суду від 21 березня 2022 року апеляційну скаргу адвоката Клеветенко А.А. в інтересах відповідача ОСОБА_6 задоволено, ухвалу Овідіопольського районного суду Одеської області від 11 листопада 2021 року скасовано, справу передано до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 12 квітня 2022 року призначено у підготовче засідання у справі. 
04 травня 2022 року адвокат Клеветенко А.А. в інтересах відповідача ОСОБА_6 надав суду відзив на позовну заяву, у якій просив суд позов залишити без задоволення та застосувати до позовної заяви наслідки пропуску строку позовної давності (т. 1, а.с. 222-226).
Останнім рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 08 вересня 2022 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_4 до ОСОБА_6 , треті особи без самостійних вимог: Приватний нотаріус Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Куркан Н.Ф., ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , про визнання договору купівлі-продажу удаваним та визнання права власності на нерухоме майно - задоволено.
Суд визнав договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений ОСОБА_7 , який діяв від імені ОСОБА_4 , та ОСОБА_6 , посвідчений приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Куркан Наталією Федорівною, який зареєстровано в реєстрі за №919 від 24.05.2013 удаваним в частині покупця;
визнав покупцем за спірним договором ОСОБА_1 ;
визнав договір купівлі-продажу житлового будинку, укладений ОСОБА_7 , який діяв від імені ОСОБА_4 , та ОСОБА_6 , посвідчений приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Куркан Наталією Федорівною, який зареєстровано в реєстрі за №917 від 24.05.2013 удаваним в частині покупця;
визнав покупцем за цим договором ОСОБА_1 ;
визнав за ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 право приватної власності на:
- житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з житлового будинку під літ. «А,а», загальною площею 76,1 кв.м, житловою площею 34,0 кв.м, споруди 1-5, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 66514051237;
- земельну ділянку площею 0,250 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); кадастровий номер: 5123782500:02:001:0080. реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 66527451237, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
22 лютого 2023 року ОСОБА_3 подала через апеляційний суд апеляційну скаргу на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 08 вересня 2022 року, у якій просила суд поновити строк на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції та скасувати рішення суду першої інстанції в частині визнання ОСОБА_1 одноособовим покупцем за договором купівлі-продажу земельної ділянки під АДРЕСА_1 , визнання ОСОБА_1 одноособовим покупцем за договором купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами під АДРЕСА_1 , визнання за ОСОБА_1 права власності на весь житловий будинок, визнання за ОСОБА_1 права власності на всю земельну ділянку й ухвалити в ці частині нове судове рішення, яким визнати ОСОБА_1 покупцем 1/2 частини земельної ділянки під АДРЕСА_1 , визнати ОСОБА_1 покупцем 1/2 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами під АДРЕСА_1 , визнати за Коваль право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами під АДРЕСА_1 , визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки під АДРЕСА_1 , посилаючись на те, що при ухваленні вказаного судового рішення було порушено її права та законні інтереси, оскільки вона є рідною дочкою третьої особи ОСОБА_8 (т. 2, а.с. 113), який перебував у шлюбі з її матір`ю, позивачкою ОСОБА_1 (т. 2, а.с. 115). ІНФОРМАЦІЯ_2 батько ОСОБА_8 помер (т. 2, а.с. 116) й після його смерті відкрилася спадщина на 1/2 частину спірного житлового будинку та 1/2 частину спірної земельної ділянки. Спадкоємцями першої черги за законом померлого ОСОБА_8 є його дружина ОСОБА_1 та вона, дочка ОСОБА_3 , які звернулись до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини (т. 2, а.с. 117, 118). Однак її матір приховала від нотаріуса наявність спадкового майна у вигляді 1/2 частини спірного житлового будинку та земельної ділянки. При повторному розгляді цивільної справи №509/1118/17 суд першої інстанції не залучив її до участі у справі у якості правонаступника третьої особи, ОСОБА_8 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , незважаючи на те, що її матір ІНФОРМАЦІЯ_3 надала суду першої інстанції копію свідоцтва про смерть свого чоловіка ОСОБА_8 (т. 1, а.с. 241). Її матір приховала від суду першої інстанції те, що 21 серпня 2021 року вона подарувала свої дочкі ОСОБА_9 спірні житлової будинок та земельну ділянку (т. 2, а.с. 127-128, 129-130). Тому суд першої інстанції не залучив до участі у справі у якості належного позивача ОСОБА_9 .. 
На теперішній час в провадженні Овідіопольського районного суду Одеської області перебуває цивільна справа №509/4292/20 за її, ОСОБА_3 , позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_9 про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання частки померлого у праві спільної сумісної власності подружжя на спірний житловий будинок, витребування з чужого незаконного володіння та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом, у тому числі і на 3/8 частки спірного будинку та земельної ділянки під АДРЕСА_1 (т. 2, а.с. 135, 136).
У частині 4 статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Верховний Суд у постанові від 05 лютого 2020 року у справі №521/12093/19 (провадження №61-20975св19) дійшов наступного правового висновку: «відмовляючи у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Г. В., апеляційний суд не врахував, що він звернувся до суду як особа, яка не брала участі у справі, вважаючи, що суд вирішив питання про його права, свободи, інтереси та (або) обов`язки (частина перша статті 352 ЦПК України).
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.
Тлумачення наведених вище норм процесуального права свідчить про те, що суд апеляційної інстанції лише в межах відкритого апеляційного провадження має процесуальну можливість дійти висновку щодо вирішення, чи невирішення судом першої інстанції питань про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки особи, яка не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції та подала апеляційну скаргу. При цьому, якщо обставини про вирішення судом першої інстанції питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, не підтвердились, апеляційне провадження підлягає закриттю.
Тобто апеляційному суду необхідно було відкрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Г.В., а у разі з`ясування, що судовим рішенням питання про його права, свободи, інтереси та (або) обов`язки не вирішувалося, закрити апеляційне провадження відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України».
За таких правових підстав ухвалою Одеського апеляційного суду від 14 квітня 2023 року поновлений ОСОБА_3 строк на апеляційне оскарження рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 08 вересня 2022 року та відкрите апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на вказане рішення суду першої інстанції.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 30 вересня 2024 року залучено ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , до участі у цивільній справі №509/1118/17, як правонаступника позивачки ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_5 (т. 3, а.с. 63-64).
ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 та приватний нотаріус Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Куркан Н.Ф. в судове засідання до апеляційного суду не з`явились, про розгляд справи повідомлені належним чином та завчасно, про що свідчать рекомендовані повідомлення про направлення їм судових повісток.
30 січня 2025 року від представника ОСОБА_3 - адвоката Батуріна С.Є. надійшла заява про розгляд справи без їх участі. Крім того, просив задовольнити апеляційну скаргу в повному обсязі.
Відповідно до ч. 1 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.
У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місце знаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.
Таким чином, оскільки ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_5 не надали відомостей про зміну свого місця проживання або місцезнаходження під час провадження справи, та враховуючи, що судові повістки неодноразово направлялись листами рекомендованою кореспонденцією на всі відомі суду адресу місця їх проживання та реєстрації, апеляційний суд в достатній мірі виконав обов`язок щодо їх повідомлення про дату, час та місце розгляду справи.
Відповідно до приписів ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги.
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Крім того, Верховний Суд в постанові від 01 жовтня 2020 року по справі №361/8331/18 висловився, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. З врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.
Таким чином, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, колегія суддів керуючись вимогами ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які належним чином повідомлені про дату судового засідання.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у апеляційній скарзі та у відзиві позивачки ОСОБА_1 на апеляційну скаргу (т. 2, а.с. 189-203), колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_11 є прийнятною та підлягає задоволенню частково за таких підстав.
У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Статтею 5 ЦПК України передбачено, що,  здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.  У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
За загальними правилами статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.
Визначення поняття зобов`язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).
За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно частини першої статті 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Стаття 655 ЦК України закріплює законодавче визначення договору купівлі-продажу, згідно з яким за цим договором одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.
У відповідності до статті 662 ЦК України, продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.
Згідно статті 692 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.
Стаття 204 ЦК України регламентує принцип презумпції правомірності правочину, за змістом якого правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Правомірний правочин є підставою виникнення та підтвердженням наявності цивільних прав та обов`язків (частини 2 статті 11 ЦК України).
За правилами статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.  Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили (стаття 235 ЦК України).
За удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.
Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.
Судом першої інстанції встановлено, що позивачка ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 будучи членом сім`ї відповідача ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (мати дружини) передала ОСОБА_4 гроші в розмірі 5 000 дол. США. (що є еквівалент 40 400 грн) за майбутнє придбання спірного нерухомого майна. Підготовкою документів для реалізації нерухомого майна займався третя особа ОСОБА_7 , за гроші які були надані з боку позивачки, що підтверджується матеріалами справи.
Позивачка ОСОБА_4 була власником спірного нерухомого майна, а саме земельної ділянки на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку від 15.15.2008; житлового будинку на підставі рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 25 квітня 2008 року. В ході судового розгляду представник позивачки ОСОБА_4 підтвердив, що фактично гроші на виготовлення документів та після укладання договору вона отримала від позивачки ОСОБА_1 ..
24 травня 2013 року між ОСОБА_7 , який діяв від імені ОСОБА_4 , та ОСОБА_6 , був укладений договір купівлі-продажу житлового буднику згідно якого позивачка ОСОБА_4 (продавець) передала у власність (продала) а відповідач ОСОБА_6 (покупець) прийняв у власність (купив) належний продавцю на підставі приватної власності житловий будинок з господарськими спорудами та будівлями який складається з житлового будинку під літ. «А,а», загальною площею 76,1 кв.м, житловою площею 34,0 кв.м, споруди 1-5, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Куркан Наталією Федорівною, який зареєстровано в реєстрі за №917.
24 травня 2013 року між ОСОБА_7 , який діяв від імені ОСОБА_4 , та ОСОБА_6 , був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки згідно якого позивачка ОСОБА_4 (продавець) передала у власність (продала) а відповідач ОСОБА_6 (покупець) прийняв у власність (купив) належний продавцю на підставі приватної власності земельну ділянку площею 0,250 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); кадастровий номер: 5123782500:02:001:0080, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Куркан Н.Ф., який зареєстровано в реєстрі за №919.
Вартість спірного житлового будинку складає 126 500 грн, вартість спірної земельної ділянки складає 164 700 грн, сторонами не оспорюється.
Повний розрахунок з ОСОБА_4 як продавцем відчуженого спірного нерухомого майна здійснила сама позивачка ОСОБА_12 , тобто фактично виконувала обов`язки покупця за вищевказаними договорами.
Після укладення вищевказаного договору відповідач ОСОБА_6 у спірному житловому будинку не проживав, витрати на комунальні послуги здійснювала позивачка, оригінали правоустановчих документів знаходяться у позивачки ОСОБА_1 ..
Виходячи із вищевказаного суд приходить до висновку, що даний правочин є удаваним.
«…Удавані правочини вчиняються з метою приховання іншого правочину, який сторони насправді мали на увазі (ч. 1 ст. 235 ЦК). Отже, в даному випадку завжди має місце укладення двох правочинів: 1) реального правочину, вчиненого з метою створити певні юридичні наслідки; 2) правочину, вчиненого для приховання реального правочину.
Удаваний правочин завжди нікчемний і сам по собі жодних юридичних наслідків не породжує. Сторони, здійснюючи удаваний правочин, приховують іншу юридичну дію, іншу мету, яку вони мали насправді на увазі…
…Реальний (прихований) правочин може бути дійсним або недійсним. Якщо правочин, який сторони насправді вчинили, відповідає вимогам закону, відносини сторін регулюються правилами, що його стосуються…
…З огляду на наведені нормативні положення вбачається, що закон не передбачає недійсність удаваного правочину, а лише пропонує застосувати до відносин сторін норми, що регулюють правочин, який сторони дійсно мали на увазі.
На відміну від фіктивного, удаваний правочин, тобто правочин, який вчинений, щоб приховати інший, має на меті виникнення правових наслідків, але не тих, які афішуються фактом його вчинення. Фактично сторони прагнуть до вчинення іншого правочину. Дефектність прикриваючого правочину очевидна. Тобто удаваний правочин вчиняється для прикриття іншого правочину, внаслідок чого наявні два правочини - той, що прикривається, тобто прихований, і удаваний - такий, що прикриває перший правочин.
Проте встановити таку наявність так само непросто, як і в разі фіктивного правочину - воля сторін цього правочину також інша, ніж та, що сприймається як наслідок зовнішніх дій. Тобто очевидно, що воля і волевиявлення в цьому випадку різняться, і причиною цьому є приховування дійсної мети правочину...
…Його мета полягає не тільки в тому, щоб приховати дійсну волю сторін, а й спричинити інші наслідки, які випливають із правочину, що прикривається. Саме в цьому і полягає дійсна воля сторін удаваного правочину. Для кваліфікації удаваного правочину важливо, щоб частина умов удаваного і прихованого правочину збігалася...». Дана позиція знайшла своє відображення в п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вказується:
З урахуванням вищевказаного, суд першої інстанції вважав можливим визнати вищевказані договори купівлі-продажу нерухомого майна удаваним в частині покупця та визнати покупцем за даними договорами позивачку ОСОБА_1 ..
Оскільки позивачка ОСОБА_1 є дійсним покупцем за вищевказаними нотаріально посвідченими договорами на час розгляду справи позивачка ОСОБА_1 фактично розпоряджається, володіє та користується спірним нерухомим майном, суд першої інстанції дійшов висновку, що у позивачки ОСОБА_1 виникло право власності на спірне нерухоме майно.
Проте, колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції у зв`язку з тим, що суд прийняв судове рішення про прав, свободи та інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.
Згідно пункту 8 частини третьої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Відповідно до пункту 8 частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи.
Конституційний Суд України у Рішенні від 11 грудня 2007 року №11-рп/2007 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_13 щодо офіційного тлумачення положень пункту 8 частини третьої статті 129 Конституції України, частини другої статті 383 Кримінально-процесуального кодексу України зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).
Конституційні гарантії захисту прав і свобод людини та громадянина в апеляційній та касаційній інстанціях конкретизовано положеннями глав 1, 2 розділу V ЦПК України, де врегульовано порядок і підстави для апеляційного та касаційного оскарження рішень і ухвал суду в цивільному судочинстві.
Згідно частини 4 статті 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Частиною 1 статті 6 та статтею 13 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь - якого висунутого проти нього кримінального судочинства. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28-36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції - гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а  й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі - провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).
В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, що, «…. якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, №93, сс. 24-25, п. 57)».
Європейський суд з прав людини вказує, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо апеляційне оскарження існує в національному правовому порядку, держава зобов`язана забезпечити особам під час розгляду справи в апеляційних судах, в межах юрисдикції таких судів, додержання основоположних гарантій, передбачених статтею 6 Конвенції, з урахуванням особливостей апеляційного провадження, а також має братись до уваги процесуальна єдність судового провадження в національному правовому порядку та роль в ньому апеляційного суду. «Право на суд», одним із аспектів якого є право доступу, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; їх накладення дозволене за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Проте такі обмеження повинні застосовуватись з легітимною метою та повинні зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленого метою (Volovik v. Ukraine, №15123/03, § 53, 55, ЄСПЛ, від 06 грудня 2007 року).
У частині 1 статті 352 ЦПК України встановлено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
За змістом зазначеної статті та правового висновку Верховного Суду України у постанові від 03 лютого 2016 року у справі №6-885цс15, право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі у справі, проте ухвалене судове рішення завдає їм шкоди, що виражається у несприятливих для них наслідках. Особи, які не брали участі у справі, мають право оскаржити в апеляційному порядку ті судові рішення, які безпосередньо встановлюють, змінюють, обмежують, або припиняють права або обов`язки цих осіб.
Отже, первинним для розгляду апеляційної скарги ОСОБА_3 - особи, яка не брала участь у цій справі, є з`ясування апеляційним судом тієї обставини, чи вирішив суд оскаржуваним рішенням питання про її права, інтереси та (або) обов`язки .
Судове рішення, оскаржуване незалученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав та обов`язків останньої, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є заявник, або містити судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.
Будь-який інший правовий зв`язок між заявником і сторонами спору не є підставою для висновку про вирішення судом питань про права та обов`язки цієї особи.
Колегія суддів вважає, що доданими до апеляційної скарги доказами підтверджується, що ОСОБА_3 є дочкою третьої особи ОСОБА_8 (т. 2, а.с. 113), який перебував у шлюбі з її матір`ю, позивачкою по справі ОСОБА_1 (т. 2, а.с. 115). 
ІНФОРМАЦІЯ_2 батько ОСОБА_8 помер (т. 2, а.с. 116) й після його смерті відкрилася спадщина на 1/2 частину спірного житлового будинку та 1/2 частину спірної земельної ділянки. 
Спадкоємцями першої черги за законом померлого ОСОБА_8 є його дружина ОСОБА_1 та дочка ОСОБА_3 , які звернулись до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини (т. 2, а.с. 117, 118). 
Матір не визнає її право на частку спадкового майна у вигляді 1/2 частини спірного житлового будинку та земельної ділянки. 
При повторному розгляді цивільної справи №509/1118/17 суд першої інстанції не залучив ОСОБА_3 до участі у справі у якості правонаступника третьої особи, ОСОБА_8 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , незважаючи на те, що її матір ІНФОРМАЦІЯ_3 надала суду першої інстанції копію свідоцтва про смерть свого чоловіка ОСОБА_8 (т. 1, а.с. 241). 
Її матір приховала від суду першої інстанції те, що 21 серпня 2021 року остання подарувала своєї дочкі ОСОБА_9 спірні житловий будинок та земельну ділянку (т. 2, а.с. 127-128, 129-130). 
Тому суд першої інстанції помилково не залучив до участі у справі у якості належного позивача ОСОБА_9 . 
На теперішній час в провадженні Овідіопольського районного суду Одеської області перебуває цивільна справа №509/4292/20 за її, ОСОБА_3 , позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_9 про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання частки померлого у праві спільної сумісної власності подружжя на спірний житловий будинок, витребування з чужого незаконного володіння та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом, у тому числі і на 3/8 частки спірного будинку та земельної ділянки під АДРЕСА_1 (т. 2, а.с. 135, 136).
Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
У частині першій статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Згідно статей 1216 - 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
За змістом статей 1220, 1221 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.
Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (стаття 1222 ЦК України).
Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (стаття 1223 ЦК України).
У статтях 1268, 1269 ЦК України зазначено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу.
Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.
Судом першої інстанції при повторному розгляду справи також не враховано, що позивачка ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_5 й не вирішив питання щодо залучення до участі у справі у якості належного позивача її правонаступника ОСОБА_10 .
Відповідно до частини першої статті 189 ЦПК України  завданнями підготовчого провадження є: 1) остаточне визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу; 2) з`ясування заперечень проти позовних вимог; 3) визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів; 4) вирішення відводів; 5) визначення порядку розгляду справи; 6) вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті. 
Згідно статті 50 ЦПК України позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно. Участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1)  предметом спору є спільні права чи обов`язки кількох позивачів або відповідачів; 2) права та обов`язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права і обов`язки.
Однак, суд першої інстанції у порушення вимог цивільного процесуального закону не визначився із складом позивачі у справі.
Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 07 квітня 2020 року у справі №504/2457/15 (провадження №14-726цс19) зробила наступний правовий висновок, що «саме по собі набуття особою, яка не брала участі у справі, права власності на майно щодо якого виник спір, зокрема після ухвалення судом першої інстанції рішення, не обов`язково свідчить про те, що судовим рішенням вирішено питання щодо її прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків. Натомість питання про те, чи вирішено судовим рішенням питання щодо прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків особи, яка не брала участі у справі, має вирішуватись виходячи з конкретних обставин справи та з урахуванням змісту судового рішення. Отже, підстав для відступлення від висновку Верховного Суду України, викладеного у постановах від 13 березня 2017 року №6-1783цс16 та від 06 вересня 2017 року №6-1099цс17, не вбачається».
Схожій правовий висновок зробив Верховний Суд у постанові від 26 червня 2019 року №1519/2-432/11 (провадження №61-13763св18 та у постанові від 26 червня 2019 року у справі №2-5495/11 (провадження №61-3847св18).
Частиною першою статті 53 ЦПК України передбачено, що треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї зі сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи.
За змістом статі 54 ЦПК України, якщо в результаті ухвалення судового рішення сторона може набути право стосовно третьої особи або третя особа може пред`явити вимоги до сторони, така сторона зобов`язана сповістити цю особу про відкриття провадження у справі і подати до суду заяву про залучення її до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору. До такої заяви повинні бути додані докази про направлення її копії особі, про залучення якої як третьої особи подана заява. У разі розгляду справи без повідомлення третьої особи про розгляд справи обставини справи, встановлені судовим рішенням, не мають юридичних наслідків при розгляді позову, пред`явленого стороною, яка брала участь у цій справі, до цієї третьої особи або позову, пред`явленого цією третьою особою до такої сторони.
Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 
Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне - 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)
Аналізуючи зазначені норми процесуального права, застосовуючи положення Європейської конвенції з прав людини та практику Європейського суду з прав людини, положення Конституції України, правові висновки Верховного Суду України, Великої палати Верховного Суду та Верховного Суду за аналогічних обставин, виходячи з конкретних обставин справи №509/1118/17 та з урахуванням змісту судового рішення від 08 вересня 2022 року, колегія суддів дійшла висновку, що у даному випадку ухвалене судове рішення порушує питання про його права та обов`язки ОСОБА_3 , але суд першої інстанції в порушення положень статей 53, 54 ЦПК України не залучив її до участі у справі.
Порушення судом норм процесуального права, а саме, статей 53, 54 ЦПК України, у відповідності до пункту 4 частини 3 статті 376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування рішення суду першої інстанції й прийняття постанови про відмову у задоволенні позову.
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково, рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 08 вересня 2022 року скасувати та прийняти постанову, якою позов ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , правонаступником якої є ОСОБА_5 , до ОСОБА_6 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Приватний нотаріус Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Куркан Наталія Федорівна, ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , про визнання договору купівлі-продажу удаваним та визнати право власності на нерухоме майно, залишити без задоволення. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції. 
Повний текст судового рішення складено: 10 лютого 2025 року.

Судді Одеського апеляційного суду:                                          М.М. Драгомерецький   

Р.Д. Громік

                                                                                                                    А.І. Дришлюк