ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
13 лютого 2025 року
м. Київ
 
справа № 554/6879/23
провадження № 61-12066св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Ситнік О. М. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Фаловської І. М.,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Октябрського районного суду м. Полтави                                  від 18 березня 2024 року в складі судді Чуванової А. М. та постанову Полтавського апеляційного суду  від 31 липня 2024 року в складі колегії суддів Лобова О. А., Дороша А. І., Триголова В. М.
 
в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Перша Полтавська державна нотаріальна контора, Полтавський обласний державний нотаріальний архів, про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом та
 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовної заяви
 
У липні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила визнати поважними причини пропуску позовної давності та захистити її порушене право на спадкування майна, що залишилося після чоловіка                   ОСОБА_3 ; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 10 жовтня 1994 року, видане державним нотаріусом Першої Полтавської державної нотаріальної контори Башинською Т. В., зареєстроване в реєстрі за № 3-4904, спадкова справа № 115/1994, відповідно до якого спадкоємцем зазначеного в заповіті майна ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме 2/3 частин жилого будинку з частиною надвірних будівель, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , є ОСОБА_2 .
 
В обґрунтування заявлених вимог позивачка зазначила, що 19 травня 1989 року між нею і ОСОБА_3 укладено шлюб. До часу смерті її чоловіка (15 березня 1994 року) вони проживали разом у будинку АДРЕСА_1 .
 
15 липня 1994 року вона уклала договір міни зі своєю дочкою - ОСОБА_4 , яка у цих договірних відносинах діяла від себе та як законний представник своїх дітей, за яким обміняла 1/3 частину житлового будинку    АДРЕСА_1 на квартиру АДРЕСА_2 . Після укладення договору міни позивачка була переконана, що ще має успадковану частину житлового будинку АДРЕСА_1 з частиною надвірних будівель та продовжувала далі проживати за вказаною адресою.
 
Після смерті свого чоловіка позивачка звернулася до Першої полтавської державної нотаріальної контори з метою оформлення спадкових прав на майно, проте державний нотаріус повідомила, що не потрібно подавати заяву про прийняття спадщини, оскільки позивачка фактично прийняла спадщину після померлого чоловіка.
 
Позивачка одразу не оформляла свідоцтво про право на спадщину за законом як його дружина у зв`язку з тим, що в неї не було достатньо коштів, зважаючи на те, що вона була пенсіонером, на пенсію утримувала дочку та трьох онуків. Відповідач не повідомляв позивачку про наявність заповіту на його ім`я.
 
Про існування заповіту позивачка дізналася із листа Першої полтавської державної нотаріальної контори від 23 листопада 2022 року, яким її повідомлено про спадкову справу № 115 після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , яка була відкрита 10 жовтня 1994 року за заявою іншого спадкоємця згідно із заповітом. 
 
Спадкова справа після померлого ОСОБА_3 відкрита через 6 місяців і 25 днів, що є грубим порушенням законодавства. Оскільки  ОСОБА_2 пропустив строк звернення для прийняття спадщини із відповідною заявою, то він не мав права на спадкування.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
18 березня 2024 року рішенням Октябрського районного суду м. Полтави в задоволенні позову відмовлено у зв`язку з пропуском строку давності.
Суд першої інстанції керувався тим, що ОСОБА_5 прийняв спадщину у межах встановленого законом шестимісячного строку, проте ОСОБА_1 на час відкриття спадщини була непрацездатною за віком, фактично прийняла спадщину, тому мала право на обов`язкову частку у спадщині незалежно від змісту заповіту.У зв`язку з наведеним суд вважав, що видача свідоцтва про право на спадщину за заповітом   ОСОБА_2   підтверджує факт порушення прав позивачки як спадкоємця першої черги після смерті її чоловіка ОСОБА_3 та є підставою для визнання такого свідоцтва про право на спадщину недійсним. Право на позов у ОСОБА_1 виникло з моменту, коли вона дізналася про оспорюване свідоцтво про право на спадщину за заповітом, а саме у жовтні 1994 року, коли ОСОБА_2 особисто повідомив її про отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Також відповідач заявив, що будинок технічно переобладнано на дві частини і вже близько                        30 років нові власники користуються ним, що не було спростовано позивачкою.
Твердження ОСОБА_1 про те, що лише 25 липня 2023 року (після ознайомлення з витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі їй стало відомо про порушення своїх прав, а тому строк давності для звернення з позовною заявою пропущений нею з поважних причин, суд вважав таким, що не підтверджує обставину стосовно незнання про спірне свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 10 жовтня 1994 року. ОСОБА_1 ще з жовтня 1994 року мала реальну можливість достовірно довідатися про порушення права або про особу, яка його порушила, але з позовом про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом звернулася до суду лише                              28 липня 2023 року, тобто після спливу трирічного строку давності. Поважних причин пропуску строку давності позивачкою не наведено.
31 липня 2024 року постановою Полтавського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 18 березня 2024 року скасовано, ухвалено нове судове рішення по суті заявлених вимог про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .
Апеляційний суд мотивував висновки тим, що позивачка обґрунтовувала вимогу про недійсність свідоцтва про право на спадщину (предмет позову) тим, що відповідач пропустив встановлений законом шестимісячний строк подання заяви про прийняття спадщини, тому втратив право на спадщину (підстава позову).Інших обставин на обґрунтування заявленої вимоги позивачка не наводить і згідно з доводами апеляційної скарги наполягає на тому, що свідоцтво про право на спадщину має бути визнане недійсним саме з підстави, зазначеної у позові. Оскільки закон не наділяє суд правом самостійно за своєю ініціативою встановлювати нові обставини на підтвердження заявленої позивачем вимоги, тобто змінювати підстави заявленого позову, то слід погодитися із доводами апеляційної скарги у цій частині і визнати незаконним висновок суду першої інстанції про те, що видача свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_2 порушує право на спадщину ОСОБА_1 як спадкоємиці першої черги, яка має право на обов`язкову частку у спадщині відповідно до статті 535 Цивільного кодексу Української РСР, що саме з цих підстав свідоцтво має бути визнане недійсним.
Розділ VII Цивільного кодексу Української РСР у редакції станом на час видачі оспорюваного свідоцтва про право на спадщину за заповітом не містив норми, яка б передбачала можливість визнання недійсним такого документа, передбачалася можливість лише визнання недійсним заповіту (стаття 545). Позивачка вважає незаконними дії нотаріуса, який, на її думку, видав                     ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину попри те, що останній подав заяву про прийняття спадщини після сплину шестимісячного строку, встановленого статтею 549 Цивільного кодексу Української РСР. Такі дії нотаріуса можуть бути оскаржені в порядку, встановленому законом. 
Апеляційний суд виснував, що належними, допустимими і достатніми доказами у справі, зокрема завіреними копіями спадкової справи № 115 (а. с. 115-123), достовірно підтверджується, що ОСОБА_2 подав заяву про прийняття спадщини 16 березня 1994 року, в межах шестимісячного строку. Суд зазначив, що доводи апеляційної про існування певних розбіжностей і протиріч у цих документах, а також можливі дані, які мають міститися у книзі обліку спадкових справ, яку суд витребував, проте вона не була надана, мають характер припущень, на яких не може грунтуватися доказування.
Оскільки апеляційним судом не встановлено факту порушення права позивачки на спадкування у зв`язку із видачею відповідачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, то в позові слід відмовити за недоведеністю, а не у зв`язку із пропуском строку давності. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
28 серпня 2024 року ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Октябрського районного суду
м. Полтави від 18 березня 2024 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 31 липня 2024 року, в якій просить їх скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_2 пропустив строк для прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_3 . На вимогу суду Полтавський обласний державний нотаріальний архів не надіслав належним чином завірену копію з Книги обліку спадкових справ з інформацією про спадкову справу № 115 після смерті ОСОБА_3 . Однак інформація з Книги обліку спадкових справ могла б підтвердити дату надходження від                        ОСОБА_2 заяви про прийняття спадщини. 
ОСОБА_2 не міг подати заяву про прийняття спадщини 16 березня                     1994 року, адже станом на вказану дату не було зареєстровано факт смерті ОСОБА_3 . Документ, що підтверджує місце проживання спадкодавця поданий нотаріусу лише 26 вересня 1994 року, хоча мав бути поданий разом із заявою про прийняття спадщини. Квитанція про сплату державного мита датована                    10 жовтня 1994 року. Ці обставини сукупно свідчать про те, що заяву про прийняття спадщини ОСОБА_2 подав 10 жовтня 1994 року із пропуском встановленого строку. 
Суди не врахували правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року в справі № 129/1033/13-ц стосовно принципу змагальності сторін. 
Відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування статті 80 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України у випадку, коли на підтвердження дати подання заяви про прийняття спадщини до державної нотаріальної контори до суду надано лише копію такої заяви зі спадкової справи без підтверджуючих доказів дати надходження та реєстрації цієї заяви в державній нотаріальній конторі; статті 525 Цивільного кодексу України 1963 року - щодо можливості відкриття спадкової справи без реєстрації факту смерті у випадку надходження заяви під час особистого звернення спадкоємцем до державної нотаріальної контори наступного дня після смерті спадкодавця за відсутності будь-яких документів, що підтверджували б смерть спадкодавця; статті 549 Цивільного кодексу України 1963 року - щодо можливості відкриття спадкової справи державною нотаріальною конторою без підтвердження останнього постійного місця спадкодавця у випадку, коли на момент подання заяви про прийняття спадщини був відсутній документ, який підтверджував останнє постійне місце проживання спадкодавця. 
Позиція інших учасників справи
25 листопада 2024 року ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_6 через систему «Електронний суд» подав відзив на касаційну скаргу.
ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» подала клопотання про залишення відзиву без розгляду з підстав пропуску строку на його подання та недотримання вимог процесуального закону щодо його змісту й направлення іншим учасникам справи. 
Клопотання ОСОБА_1 підлягає задоволенню, з огляду на таке. 
09 жовтня 2024 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження в справі, роз`яснено учасникам справи право подати відзив на касаційну скаргу в десятиденний строк з дня вручення копії цієї ухвали.
 
Матеріали касаційного провадження не містять доказів отримання                      ОСОБА_2 копії ухвали Верховного Суду від 09 жовтня 2024 року, його адвокат - Васильєва Л. М. згідно з інформацією з Автоматизованої системи документообігу Верховного Суду отримала доступ до ухвали про відкриття касаційного провадження та матеріалів касаційної скарги в підсистемі «Електронний суд» 18 листопада 2024 року, тому десятиденний строк на подання відзиву починає відлік з 19 листопада 2024 року 2024 року й станом на 2                              5 листопада 2024 року не сплив. Відзив на касаційну скаргу поданий в межах визначеного строку. 
 
Однак згідно з частиною четвертою статті 360 ЦПК України до відзиву додаються докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи.
 
У частині четвертій статті 183 ЦПК України закріплено, що суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, повертає її заявнику без розгляду.
Доказів надсилання копії відзиву Полтавському обласному державному нотаріальному архівуне надано, копія фіскального чека відділення Укрпошти не відображає зміст відправленої кореспонденції, тому відзив слід повернути без розгляду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 22).
Відповідно до заповіту від 01 листопада 1993 року, посвідченого державним нотаріусом Першої полтавської державної нотаріальної контори                       Башинською Т. В., зареєстрованого в реєстрі за № 3-7268, ОСОБА_3 усе належне йому майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, заповів повністю ОСОБА_2 (а. с. 118).
Відповідно до заяви від 16 березня 1994 року ОСОБА_2 звернувся до Першої полтавської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини за заповітом (а. с. 115-116).
10 жовтня 1994 року ОСОБА_2 звернувся до Першої полтавської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом (а. с. 116-117).
Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 10 жовтня                1994 року, виданого державним нотаріусом Першої полтавської державної нотаріальної контори Башинською Т. В., зареєстрованого в реєстрі за № 3-4904, заведена спадкова справа № 115/1994, спадкоємцем зазначеного в заповіті майна ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме 2/3 частини жилого будинку з частиною надвірних будівель, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , є ОСОБА_2 (а. с. 121 (зворот)-122).
На час відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 і ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі. У матеріалах справи відсутні дані про отримання одним із подружжя свідоцтва про розірвання шлюбу на виконання рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 15 лютого 1994 року.
ОСОБА_1 на праві власності належала 1/3 частина житлового будинку АДРЕСА_1 , яку вона 15 липня 1994 року обміняла на квартиру АДРЕСА_2 .
ОСОБА_3 за життя належала 2/3 частин житлового АДРЕСА_1 .
ОСОБА_1 на час смерті чоловіка була зареєстрована та проживала спільно з ним за адресою: АДРЕСА_1 .
ОСОБА_1 з 04 лютого 1994 року отримує пенсію на пільгових умовах за віком (а. с. 14).
Позиція Верховного Суду
Касаційне провадження в справі відкрито з підстав, передбачених пунктами 1, 3 частини другої статті 389 ЦПК України. 
Згідно з пунктами 1, 3 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
 
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційної скарги та виснував, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.  
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 
Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. За оспорювання або невизнання права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Відповідно до частин першої та другої статті 524 Цивільного кодексу України 1963 року (тут і далі - в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.
Кожний громадянин може залишити за заповітом усе  своє  майно або частину його  (не  виключаючи  предметів  звичайної  домашньої  обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що  входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом,  а  також  державі або окремим державним, кооперативним та іншим  громадським організаціям. Заповідач  може  у  заповіті  позбавити  права спадкоємства одного, кількох або всіх спадкоємців за законом (стаття 534 Цивільного кодексу України 1963 року). 
Згідно із статтею 525 Цивільного кодексу України 1963 року часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу.
Відповідно до статті 529 Цивільного кодексу України 1963 року при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є в рівних частках діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.
Згідно зі статтею 548 Цивільного кодексу України 1963 року для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.
Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.
Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.
Аналіз статей 548, 549, 554 Цивільного кодексу України 1963 року для набуття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Спадкоємець є таким, що прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.
Положеннями статті 560 Цивільного кодексу України 1963 року  зазначено, що спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається також державною нотаріальною конторою при переході спадкового майна до держави.
Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини (стаття 561 Цивільного кодексу України 1963 року).
Відповідно до пункту 112 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України                           від 14 червня 1994 року № 18/5, чинної на час виникнення спірних правовідносин (далі - Інструкція), свідоцтво про право на спадщину видається після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, а у випадках, передбачених частиною третьою статті 549, частиною другою статті 551 Цивільного кодексу України 1963 року, - не раніше зазначених строків. Свідоцтво про право на спадщину при спадкоємстві як за законом, так і за заповітом, може бути видане і раніше встановлених законом строків, якщо в державній нотаріальній конторі є відомості про те, що, крім осіб, які заявили про видачу свідоцтва, інших спадкоємців немає. Видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, ніяким строком не обмежена.
Пунктом 113 цієї Інструкції передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто таким, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини. 
Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Із матеріалів Спадкової справи, відкритої після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , суди встановили, що ОСОБА_2 звернувся до Першої полтавської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини 16 березня 1994 року (а. с. 115-123), тобто в межах шести місяців з дня відкриття спадщини, а із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом 10 жовтня 1994 року (а. с. 116-117).
Відповідно до пункту 21 Інструкції документи,  на підставі  яких  вчинено  нотаріальну  дію, приєднуються до примірника угоди,  свідоцтва про право на спадщину та ін., що залишається у справах державної нотаріальної контори чи приватного нотаріуса.
Отже, спадкова справа є належним доказом на підтвердження обставин щодо дати звернення  ОСОБА_2 до Першої полтавської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, адже навсіх заявах зазначається  час  їх  надходження (пункт 125 Інструкції). Тому доводи касаційної скарги про те, що саме інформація з Книги обліку спадкових справ могла б підтвердити дату надходження від ОСОБА_2 заяви про прийняття спадщини, є безпідставними. 
Необґрунтованими є також доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_2 не міг подати заяву про прийняття спадщини 16 березня 1994 року, адже станом на вказану дату не було зареєстровано факт смерті ОСОБА_3 ; документ, що підтверджує місце проживання спадкодавця поданий нотаріусу лише 26 вересня 1994 року, хоча мав бути поданий разом із заявою про прийняття спадщини. Квитанція про сплату державного мита датована 10 жовтня 1994 року; ці обставини сукупно свідчать про те, що заяву про прийняття спадщини                    ОСОБА_2 подав 10 жовтня 1994 року із пропуском встановленого строку, з огляду на таке. 
Відповідно до пункту 115 Інструкції державний нотаріус про видачі  свідоцтва про право на спадщину за заповітом шляхом  витребування відповідних доказів перевіряє: факт смерті спадкодавця, наявність заповіту, час і місце відкриття спадщини, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво; перевіряє коло осіб,  які мають  право  на  обов`язкову частку в  спадщині,  а  також  з`ясовує в державному нотаріальному архіві (в державній нотаріальній конторі;  у приватного нотаріуса, де був посвідчений заповіт), чи він не скасований.
Згідно із пунктом 114 Інструкції факт смерті і час відкриття спадщини підтверджуються свідоцтвом органу реєстрації актів громадянського стану про смерть спадкодавця, повідомленням  чи  іншим документом про загибель його на фронті  Вітчизняної  війни,  виданим  командуванням  військової частини, адміністрацією   госпіталю,  військовим  комісаріатом  чи іншими органами Міністерства оборони України.
Місце відкриття спадщини підтверджується: свідоцтвом органів реєстрації актів громадянського стану про смерть спадкодавця, якщо останнє постійне місце проживання його і місце смерті  збігаються; довідкою житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого  комітету  місцевої Ради народних  депутатів чи відповідної місцевої держадміністрації або з місця роботи померлого про постійне місце  його  проживання; записом у  будинковій  книзі про постійну прописку спадкодавця,  а якщо місце проживання померлого невідоме,  - документом  (довідкою виконавчого комітету  місцевої Ради народних депутатів та ін.) про місцезнаходження спадкового майна або його частини.
У випадку відсутності у спадкоємців  зазначених документів державний нотаріус вимагає копію рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення місця відкриття спадщини.
Верховний Суд висновує, що факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини нотаріус перевіряє під час видачі свідоцтва про прийняття спадщини, що відбувається не раніше шести місяців з дати відкриття спадщини.
Подання / прийняття заяви про прийняття спадщини не зобов`язує нотаріуса витребовувати документи щодо місця відкриття спадщини, що підтверджується пунктом 121 Інструкції  про порядок вчинення   нотаріальних   дій   державними нотаріальними конторами Української  РСР,  затвердженої  наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, що діяла на момент подання такої заяви ОСОБА_2 .
У наведеній нормі вказано, що заяви про прийняття спадщини, про відмову від неї або про  видачу свідоцтва про право на спадщину повинні бути зроблені в письмовій формі.Справжність підписів спадкоємців на цих заявах  засвідчується органом, який вчиняє нотаріальні дії. Засвідчувати справжність підпису не потрібно, якщо спадкоємець  особисто  прибув до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини і подав заяву. У цьому випадку державний нотаріус  встановлює особу спадкоємця і перевіряє справжність його підпису,  про що робить відмітку на заяві і зазначає  найменування документа, що посвідчує особу, його  номер,  дату  видачі, найменування установи,  яка видала  документ,  та  рік  народження спадкоємця. Якщо заява,  на   якій   справжність  підпису спадкоємця  не засвідчена, надійшла   поштою,  вона приймається  державним нотаріусом, а спадкоємцю пропонується надіслати заяву,  оформлену належним  чином,  або  прибути  особисто до державної нотаріальної контори.
Отже, нотаріус приймає заяву спадкоємця про прийняття спадщини без збору інших документів, які подаються через шість місяців після відкриття спадщини під час видачі відповідного свідоцтва. 
Відповідно, державне мито сплачується за вчинення нотаріальної дії щодо видачі свідоцтва про право на спадщину, а тому доводи касаційної скарги про те, що документ на підтвердження місця проживання спадкодавця поданий нотаріусу лише 26 вересня 1994 року, а квитанція про сплату державного мита датована 10 жовтня 1994 року, не свідчать про те, що заяву про прийняття спадщини ОСОБА_2 подав 10 жовтня 1994 року. 
10 жовтня 1994 року є датою звернення ОСОБА_2 із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, якій передувала подана ним                  16 березня 1994 року (в межах шестимісячного строку з дати відкриття спадщини) заява про прийняття спадщини. 
Стосовно права на обов`язкову частку в спадщині, необхідно зазначити таке. 
Відповідно до статті 535 Цивільного кодексу України 1963 року неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від  змісту  заповіту, не менше двох третин частки, яка належала  б  кожному  з  них  при спадкоємстві  за  законом  (обов`язкова  частка).  При  визначенні розміру обов`язкової частки  враховується  і  вартість  спадкового майна, що складається з предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку. 
До осіб, які втратили працездатність, у розумінні статті 535 Цивільного кодексу України 1963 року, належать: особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку; особи, які досягли пенсійного віку, що дає право на призначення пенсії на пільгових умовах; непрацюючі особи, визнані інвалідами в установленому порядку (постанова Верховного Суду від 25 листопада 2020 року в справі № 631/1153/13-ц). 
Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить ухвалити судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів, а предметом спору є об`єкт спірних правовідносини, матеріально-правовий об`єкт, з приводу якого виник правовий конфлікт між позивачем і відповідачем.
 
Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу, тоді як правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.
 
Позивачка обґрунтовувала вимогу про недійсність свідоцтва про право на спадщину (предмет позову) тим, що відповідач пропустив встановлений законом шестимісячний строк подання заяви про прийняття спадщини, тому втратив право на спадщину (підстава позову).
 
Інших підстав недійсності свідоцтва не зазначала, зокрема й не вказувала про право як непрацездатної дружини спадкодавця на обов`язкову частку в спадщині після смерті чоловіка, тому Верховний Суд погоджується з висновками апеляційного суду про безпідставність заявлених позовних вимог. 
 
Не впливають на правильність висновків апеляційного суду й доводи касаційної скарги про неврахування судом висновків, викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року в справі № 129/1033/13-ц стосовно принципу змагальності сторін, адже саме лише цитування в постанові Верховного Суду норми права не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.
 
Заявниця в касаційній скарзі посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування статті 80 ЦПК України у випадку, коли на підтвердження дати подання заяви про прийняття спадщини до державної нотаріальної контори до суду надано лише копію такої заяви зі спадкової справи без підтверджуючих доказів дати надходження та реєстрації цієї заяви в державній нотаріальній конторі; статті 525 Цивільного кодексу України                        1963 року - щодо можливості відкриття спадкової справи без реєстрації факту смерті у випадку надходження заяви під час особистого звернення спадкоємцем до державної нотаріальної контори наступного дня після смерті спадкодавця за відсутності будь-яких документів, що підтверджували б смерть спадкодавця; статті 549 Цивільного кодексу України 1963 року - щодо можливості відкриття спадкової справи державною нотаріальною конторою без підтвердження останнього постійного місця спадкодавця у випадку, коли на момент подання заяви про прийняття спадщини був відсутній документ, який підтверджував останнє постійне місце проживання спадкодавця. 
 
У цій справі відсутня потреба у формуванні відповідних висновків Верховного Суду, з огляду на встановлені обставини про те, що  ОСОБА_2 прийняв спадщину в установлений законодавцем строк шляхом звернення до нотаріальної контори із відповідною заявою. 
 
Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та встановлення фактичних обставин справи, що відповідно до правил частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції. 
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Верховний Суд вважає, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.  
 
Щодо судових витрат
 
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України). 
 
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина сьома статті 141 ЦПК України). 
 
Згідно із довідкою до акта огляду медико-соціальної експертної комісії                          серії 12 АГГ № 542623 від 14 листопада 2024 року ОСОБА_7 є інвалідом                  ІІ групи безтерміново. 
 
Постановою Верховного Суду залишено без змін постанову апеляційного суду про відмову в позові й на момент закінчення касаційного провадження заявниця визнана інвалідом  ІІ групи, тому понесені нею судові витрати за подання касаційної скарги в розмірі 2147,20 грн підлягають компенсації за рахунок держави, тобто органом Казначейства відповідно до Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845.
 
Керуючись статтями 389, 400, 401, 402, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Клопотання ОСОБА_1 про залишення без розгляду відзиву  ОСОБА_2 на касаційну скаргу задовольнити. 
 
Відзив  ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_6 на касаційну скаргу повернути без розгляду.
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Постанову Полтавського апеляційного суду  від 31 липня 2024 року залишити без змін.
 
Компенсувати ОСОБА_1 судовий за подання касаційної скарги в розмірі 2147,20 гривень за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді: | О. М. Ситнік     В. М. Ігнатенко      І. М. Фаловська