КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

____________________________________
Справа  № 755/6559/23
Апеляційне провадження
 № 22-ц/824/9684/2024                                                                                                                                                               
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
6 листопада 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:                  
                                   судді-доповідача                Рейнарт І.М. 
                                   суддів                                  Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.
                                   при секретарі                      Ящуку Д.О.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 лютого 2024 року (суддя Гаврилова О.В.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,
 
встановив:
у травні 2023 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому просив в порядку поділу майна стягнути з відповідачки 846 382,75грн вартості частини земельної ділянки, площею 0,1 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: 3210500000:09:071:0086; цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; склад угідь - 0,1 га, а також частини квартири АДРЕСА_2 . 
            Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що з 14 червня 2014 року перебував з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі. Під час шлюбу вони за спільні кошти на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 27 жовтня 2014 року придбали земельну ділянку, площею 0,1 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: 3210500000:09:071:0086, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; склад угідь - 0,1 га, та на підставі договору купівлі-продажу квартири від 26 грудня 2014 року придбали квартиру АДРЕСА_2 . Право власності на вказане майно було зареєстровано за відповідачкою. 
Позивач посилався на те, що рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 травня 2020 року їх шлюб був розірваний. Відповідачка на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу земельної ділянки від 13 травня 2021 року за номером у реєстрі 1370, за його згоди, продала земельну ділянку з кадастровим номером 3210500000:09:071:0086 за 138 600грн, які повністю сплачені покупцем. Також, відповідачка на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири від 20 вересня 2022 року за номером в реєстрі 1330, за його згодою, продала квартиру АДРЕСА_2 за 1 554 165,50грн, що є еквівалентом 42 500 доларів США за офіційним курсом Національного банку України, станом на день укладення договору.
Позивач стверджував, що вказані об`єкти нерухомості були їх з відповідачкою спільним сумісним майном подружжя, йому належала частина вказаного майна, однак відповідачка половину грошових коштів, отриманих від продажу їх спільного майна, йому не передала.
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 26 лютого 2024 року позов задоволено. В порядку поділу майна подружжя стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 846 382,75грн в рахунок вартості частини земельної ділянки, площею 0,1 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: 3210500000:09:071:0086, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, склад угідь - рілля 0,1 га та частини квартири АДРЕСА_2 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 8 052грн.
У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Відповідачка зазначає, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що позивач з 1 червня 2019 року фактично не мешкав у квартирі АДРЕСА_2 , був з квартири виселений і у нього були забрані ключі, позивач не вчиняв дії, пов`язані із вселенням у квартиру, яку вважає спільною сумісною власністю, та не намагався в неї вселитись. 9 вересня 2019 року вона звернулась до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з позовом про розірвання шлюбу та зазначила, що майнових спорів між ними немає, з чим позивач погодився, не висловивши свої заперечення, тому подання ним позову про стягнення коштів за спільне майно суперечить його попередній поведінці і є недобросовісним.
Також відповідачка вважає, що позивач пропустив строк позовної давності, який необхідно обраховувати з 1 червня 2019 року, коли позивач був виселений з квартири та позбавлений можливості нею користуватися, тому у позові про поділ майна подружжя необхідно відмовити у зв`язку із пропуском позивачем позовної давності. 
Крім того, відповідачка посилається на порушення судом норм процесуального права, оскільки вона не отримала позовну заяву у паперовому вигляді, а позовна заява не відповідала вимогам статті 175 ЦПК України, оскільки обставини, якими позивач обґрунтовував свої позовні вимоги, є неправдивими та не підтвердженими будь-якими доказами, позовна заява не містить доказів направлення на її адресу досудової вимоги, позовна заява містить неправдиві відомості про невжиття заходів забезпечення позову, оскільки позивачем отримувались певні документи, такі як копії договорів та інформаційні довідки, позовна заява не містить посилань на те, де перебувають оригінали поданих ним доказів, а також позовна заява не містить попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат.
Також, відповідачка стверджує, що надані позивачем додатки до позовної заяви, є нечитабельні через свою низьку якість, не видно їх реквізитів, поля порушені. При чому копії доданих до позову документів були отримані адвокатом у відсутність повноважень від позивача, оскільки договір між ними був укладений лише 29 травня 2023 року, тобто вже після подання позовної заяви. Разом з цим, представник позивача зазначав, що отримав копії договорів купівлі-продажу з реєстру, тоді як з матеріалів справи вбачається, що надані копії виготовлені шляхом фотографування. Все вищенаведене свідчить про наявність суттєвих процесуальних порушень під час надання суду доказів та підстав для визнання таких доказів недопустимими. 
            Відповідачка вважає, що довідка від 10 жовтня 2023 року про проходження позивачем військової служби у військовій частині НОМЕР_1 є підробленою, оскільки не відповідає формату аналогічних довідок, має розмите зображення номеру, сфальсифікований підпис командира частини та підроблений штамп. Більше того, не відповідає дійсності військове звання позивача, вказане у цій довідці та місцезнаходження військової частини НОМЕР_1 .
            Також відповідача стверджує, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що вона неодноразово ігнорувала письмові вимоги позивача про повернення коштів, оскільки будь-яких досудових вимог від позивача вона не отримувала, опис їх поштового відправлення в матеріалах справи відсутній, а відомості про реєстрацію таких відправлень також відсутні у відділенні поштового зв`язку.
            Відповідачка вважає, що суд першої інстанції не встановив обсяг спільного нажитого майна, зокрема проданий позивачем  будинок та транспортний засіб, тобто неповно з`ясував обставини справи.
            Крім того, відповідачка стверджує, що позивач був присутнім під час укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки 13 травня 2021 року, кошти за яким покупець ОСОБА_3 мала сплатити не у день нотаріального посвідчення цього договору, а протягом тижня після цього. Разом з цим, коли вона зателефонувала покупцю, та повідомила, що гроші уже забрав позивач, привласнивши їх собі. На вимогу віддати грошові кошти, позивач почав погрожувати застосуванням фізичного насильства, у зв`язку з чим вона звернулась до правоохоронних органів.
            Відповідачка вважає, що позивач укладав з нею шлюб без дійсного наміру на створення сім`ї, а виключно з метою заволодіння її майном, шляхом примушування до покупки земельної ділянки, квартири, буцімто за спільні кошти. Разом з цим, ще задовго до 1 червня 2019 року вони перестали підтримувати шлюбні стосунки та жили кожен сам по собі. Таким чином, на її думку, даний шлюб має всі ознаки фіктивного і тому вона звернулась до суду з позовом про визнання цього шлюбу недійсним.
            Відповідачка стверджує, що позивач чинить по відношенню до неї психологічне, фізичне та сексуальне насильство, а також сексуальне насильство без фізичного контакту відносно їх сина, у зв`язку із чим вона неодноразово зверталась до правоохоронних органів, а також служби у справах дітей та сім`ї Бориспільської міської ради, а зараз відкрито кримінальне провадження за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126-1 Кримінального кодексу України.
            Відповідачка вважає, що вартість майна, яке підлягає поділу, слід визначати, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Так, у 2014 році вона заплатила за спірну земельну ділянку 82 720грн, а за спірну квартиру - 148 000грн, тоді як позивач просить стягнути з неї кошти, які були сплачені за договорами про їх відчуження у 2021-2022 роках у значно більших сумах. Разом з цим матеріали справи не містять доказів визначення дійсної вартості цього майна станом на дату звернення позивача до суду з цим позовом.
            Відповідачка стверджує, що суд першої інстанції, не врахував надані нею докази того, що спірне майно було придбане за її власні кошти, які зберігались на банківському рахунку, а також частина яких була подарована її батьком, що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у допиті в якості свідків приватних нотаріусів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 стосовно підстав внесення ними у вищевказані договори купівлі-продажу земельної ділянки та квартири пунктів стосовно того, що це майно набувалось нею у спільну сумісну власність подружжя, оскільки вона не обговорювала з продавцем такий пункт.
            Також відповідачка вважає необґрунтованою відмову суду першої інстанції у задоволенні її клопотання про визнання явки позивача у судове засідання обов`язковою, так як належних доказів того, що той дійсно перебуває у зоні бойових дій його представником надано не було. Більше того, суд першої інстанції належним чином не дослідив жоден з поданих нею доказів, чим порушив принцип рівності сторін у цивільному процесі.
            У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Яворський А.В. просить залишити її без задоволення, а рішення суду без змін, посилаючись на те, що відповідачка, з метою ухилення від виконання свого обов`язку про повернення грошових коштів, а також з метою ухилення від виконання рішення суду від 26 лютого 2024 року у даній справі, вчинила фраудаторний правочин, а саме, на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 12 квітня 2024 року, зареєстрованого в реєстрі за номером 382, подарувала своєму батьку ОСОБА_6 квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , за яку відповідачка сплатила їх з позивачем спільні кошти у розмірі 1 645 587грн. Вказані дії відповідачки, на думку представника позивача, перекреслюють та нівелюють всю подану нею апеляційну скаргу, метою подання якої було саме затягування набрання рішенням законної сили з метою вчинення вказаного фраудаторного правочину.
            Представник позивача вважає наведені в апеляційній скарзі доводи взаємовиключними, такими, що не відповідають правовим нормам, нелогічними, надуманими, такими, що не відповідають матеріалам та обставинам справи, не стосуються предмета доказування, спрямовані виключно на затягування розгляду справи та перешкоджанню захисту позивачем своїх прав.
            Представник позивача вважає, що перебіг позовної давності у даному спорі бере свій відлік не від фактичного припинення шлюбних відносин між сторонами та припинення користуванням позивачем спірним майно, а з моменту виникнення права на цей позов, тобто відтоді, як право позивача виділити чи поділити в будь-який час свою частку в спільному сумісному майні було порушено, а саме після укладення відповідачкою договорів купівлі-продажу земельної ділянки та квартири у 2021-2022 роках та відмови передати позивачу вартість його частки у відчуженому майні.
            Також представник позивача посилається на дотримання позивачем норм процесуального права, так як копія позовної заяви з додатками була направлена відповідачці не на її поштову адресу, а до її електронного кабінету у системі «Електронний суд», відповідно до вимог ЦПК України та положень ЄСІТС.
            Представник позивача вважає необґрунтованими доводи відповідачки про недопустимість доказів, зокрема копій договорів, незаконність їх здобуття та низьку якості, оскільки під час підготовчого судового засідання у суді першої інстанції, відповідачка підтвердила дійсність таких документів та відповідність їх оригіналам, не надавши при цьому власних примірників. Разом з цим відповідачка не заперечує щодо наявності обставин, які зазначені в цих правочинах та не надає будь-яких інших доказів на підтвердження своїх доводів, будуючи правову позицію виключно на концепції негативного доказу, що свідчить про її недобросовісну поведінку під час розгляду справи, що суперечить правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду, зробленим у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц та практиці ЄСПЛ. При цьому, суд першої інстанції неодноразово відкладав судові засідання задля надання відповідачці часу для відшукання та подання доказів, що у свою чергу спростовує доводи останньої про порушення судом принципу змагальності під час розгляду даної справи.
            Також, представник позивача зазначає про помилковість посилань відповідачки на обов`язок позивача надсилати їй вимогу про сплату коштів, які вона отримала за продаж спільного майна подружжя, оскільки жодним законом не визначено обов`язкового досудового порядку врегулювання для спору, що виник між сторонами. Незважаючи на це, позивач надіслав відповідачці вимоги від 14 квітня 2023 року, що підтверджується квитанцією поштової служби «Е-Пост».
            Стосовно посилання відповідачки на неправомірність відмови суду першої інстанції у задоволенні клопотання про допит свідків, а саме приватних нотаріусів щодо змісту посвідчених ними правочинів, представник позивача, посилаючись на правову позицію, викладену у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 та аналогічну правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 12 листопада 2020 року у справі № 642/3139/19, зазначає, що на підставі показань свідків не можуть встановлюватися обставини (факти), які відповідно до законодавства або звичаїв ділового обороту відображаються (обліковуються) у відповідних документах.
            Також представник позивача вважає, що посилання відповідачки на фіктивність їх з позивачем шлюбу, саме після отримання нею позовної заяви у даній справі, суперечить принципу правової визначеності. При цьому матеріали справи не містять належних доказів того, що даний шлюб був фіктивним, а позовна заява ОСОБА_1 , на підставі якої шлюб було розірвано, також не містить посилань на його фіктивність.
            Відсутні, на думку представника позивача, в матеріалах справи і докази вчинення позивачем психологічного чи будь-якого іншого насильства по відношенню до відповідачки. Не наведено відповідачкою і переконливих доводів з приводу обґрунтованості забезпечення обов`язкової участі позивача у судових засіданнях, оскільки він, у порядку передбаченому ЦПК України, приймав участь у судовому розгляді через свого представника.
            Крім цього, представник позивача вказує, що матеріали справи не містять належних доказів того, що купівля спірного нерухомого майна здійснювалась відповідачкою за власні кошти, в тому числі ті, що перебували на її депозитному рахунку у банку. При цьому своїм правом на звернення до суду з позовом про визнання спірної земельної ділянки та квартири своєю особистою приватною власністю, відповідачка не скористалась.            
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення відповідачки ОСОБА_1 , яка апеляційну скаргу підтримала, представника позивача ОСОБА_2 - адвоката Яворського А.В., який проти апеляційної скарги заперечував, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що з 14 червня 2014 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 травня 2020 року за позовом ОСОБА_1 (с.с.16 т.1).
На підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 27 жовтня 2014 року, який посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Київської області  Дудкою О.С.,  ОСОБА_1 придбала земельну ділянку, площею 0,1 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: 3210500000:09:071:0086, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; склад угідь - 0,1 га. 
Відповідно до пункту 13 цього договору, вказана земельна ділянка набувається покупцем у спільну сумісну власність подружжя під час зареєстрованого шлюбу з її чоловіком ОСОБА_2 за його згодою, викладеною у вигляді заяви, справжність підпису на якій засвідчено Дудкою О.С., приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Київської області 27 жовтня 2014 року (с.с.17-19 т.1).
На підставі договору купівлі-продажу квартири від 26 грудня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Київської області Дудкою О.С.,  ОСОБА_7 придбала квартиру АДРЕСА_2 .
 Згідно пункту 12 цього договору, вказана квартира набувається покупцем у спільну сумісну власність подружжя під час зареєстрованого шлюбу з її чоловіком ОСОБА_2 , за його згодою, викладеною у формі заяви, справжність підпису у якій засвідчено Дудкою О.С., приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Київської області  26 грудня 2014 року (с.с.19-20 т.1).
            Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 13 травня 2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Київської області Дудкою О.С.,   ОСОБА_1 за 138 600грн продала земельну ділянку, площею 0,1 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: 3210500000:09:071:0086, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; склад угідь - 0,1 га. 
Згідно пункту 11 цього договору, вказана земельна ділянка відчужується продавцем за згодою її колишнього чоловіка ОСОБА_2 , викладеною у вигляді заяви, справжність підпису на якій засвідчено Дудкою О.С., приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Київської області  13 травня 2021 року (с.с.21-22 т.1).
            Згідно наявної в матеріалах справи копії заяви ОСОБА_2 від 13 травня 2021 року, останній надає згоду колишній дружині ОСОБА_1 на продаж вказаної вище земельної ділянки, підтверджує, що земельна ділянка є спільною сумісною власністю подружжя та стверджує, що договір купівлі-продажу укладається з його колишньою дружиною в їх інтересах та на умовах, які вони обговорили. У заяві зазначається, що шлюбний договір, договір користування майном, договір про поділ майна подружжя ними не укладався і встановлений законом режим спільної сумісної власності на вказане майно не змінювався (с.с.23 т.1).
            Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 20 вересня 2022 року, посвідченого приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Київської області Хміль Т.М., ОСОБА_1 продала квартиру АДРЕСА_2 за 1 554 165,50грн, що є еквівалентом 42 500 доларів США за офіційним курсом НБУ, які продавець отримала від покупця повністю до підписання цього договору. 
Згідно пункту 10 цього договору, вказана квартира відчужується за згодою колишнього чоловіка продавця ОСОБА_2 , що викладена у вигляді заяви, справжність підпису на якій засвідчено Кирилюком Д.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 23 грудня 2021 року (с.с.23-25 т.1).
            Також в матеріалах справи наявна нотаріально посвідчена заява ОСОБА_2 від 23 грудня 2021 року, якою останній надає згоду своїй колишній дружині ОСОБА_1 на продаж вказаної вище квартири, що належить їм на праві спільної сумісної власності та набута у період перебування у зареєстрованому шлюбі на умовах та за ціною на її власний розсуд. У заяві зазначається, що шлюбний договір, договір користування майном, договір про поділ майна подружжя ними не укладався і встановлений законом режим спільної сумісної власності на вказане майно не змінювався (с.с.25 т.1).
            Державна реєстрація права власності за вказаними вище договорами купівлі-продажу була проведена в передбаченому законом порядку, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 2 травня 2023 року (с.с.26-30 т.1).
            14 квітня 2023 року ОСОБА_2 направив на поштову адресу ОСОБА_1 вимогу щодо компенсації вартості частини вартості земельної ділянки та квартири, відповідь на яку матеріали справи не містять.
             Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачкою не було надано достатніх, допустимих та належних доказів у підтвердження  придбання спірного майна за кошти, які набуті відповідачкою до укладення шлюбу з позивачем, тобто не була спростована презумпція права спільної сумісної власності подружжя на спірне майно.
            Колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції відповідає обставинам справи та наданим сторонами доказам, ґрунтується на нормах матеріального права.
Положеннями статті 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 зроблено висновок про те, що у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.
Тому сам по собі факт придбання спірного майна за час шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.
У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Отже, принцип свободи договору відповідно до статей 6, 627 ЦК України є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше: можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом.
Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа, в якому фіксуються правові наслідків.
Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).
У статті 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
З наданих суду першої інстанції копії договорів купівлі-продажу земельної ділянки та квартири вбачається, що земельна ділянка з кадастровим номером 3210500000:09:071:0086 та квартира АДРЕСА_2 придбані ОСОБА_1 у спільну сумісну власність зі ОСОБА_2 під час перебування у зареєстрованому шлюбі.
Також, у пункті 20 договору купівлі-продажу земельної ділянки та пункті 13 договору купівлі-продажу квартири покупець ОСОБА_1 підтвердила, що розуміє значення та умови цих договорів, а також правові наслідки їх укладення, при цьому її волевиявлення є вільним і відповідає її внутрішній волі.
Зазначені договори купівлі-продажу позивачкою не оспорювалися, а відтак вони є дійсними і підлягають виконанню.
За таких обставин, під час судового розгляду було доведено, що земельна ділянка з кадастровим номером 3210500000:09:071:0086 та квартира АДРЕСА_2 були спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Частиною 3 статті 65 Сімейного Кодексу України визначено, що для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.
Згідно частин 1 та 2 статті 68 СК України,  розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.
Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).
Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).
Як поділ спільного сумісного майна в натурі, так і визначення розміру часток кожного з них, може здійснюватися на підставі: договору подружжя; рішення суду при наявності спору між подружжям. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України) (постанова Верховного Суду від 12 квітня 2023 року в справі № 648/3137/15-ц).
З наданих суду першої інстанції копії договорів купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером 3210500000:09:071:0086 від 13 травня 2021 року та купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 від 20 вересня 2022 року встановлено, що вони укладенні ОСОБА_1 за письмовою згодою колишнього чоловіка ОСОБА_2 , яка викладена у заявах, підпис на яких засвідчено нотаріально.
Отже, спільним майном подружжя ОСОБА_1 розпорядилася за згодою свого колишнього чоловіка, а відтак усвідомлювала, що розпоряджається спільним майном подружжя, а тому ОСОБА_2 має право на отримання грошової компенсації своєї частки у зазначеному спільному майні.
Доводи апеляційної скарги, що спірне майно було придбано за особисті кошти ОСОБА_1 , є безпідставними, оскільки за умовами договорів купівлі-продажу земельної ділянки та квартири вказане майно було придбано у спільну сумісну власність подружжя, і як вже зазначалося вище, вказані договори не були оспорені ОСОБА_1 у встановленому законом порядку, а відтак посилання відповідачки на докази у підтвердження своєї позиції правового значення не мають.
Крім того, надані відповідачкою докази були оцінені судом першої інстанції і з даною оцінкою погоджується апеляційний суд, та не вбачає підстав для їх переоцінки. 
Під час апеляційного розгляду ОСОБА_1 були надані докази у підтвердження її посилань, що спірне майно було придбано за її власні грошові кошти та кошти позичені нею у батька, а також клопотання про прийняття наданих доказів.
Відповідно до частини 3 статті 367 ЦПК України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Клопотання ОСОБА_1 не містить доводів неможливості подання цих доказів суду першої інстанції.
Крім того, під час розгляду справи судом першої інстанції відповідачка не посилалася на те, що спірне майно було придбано за грошові кошти, які вона позичила у свого батька.
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів у прийнятті нових доказів відмовила.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд не встановив весь обсяг спільного майна подружжя, не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки відповідачка під час розгляду справи судом першої інстанції зустрічного позову про поділ іншого майна подружжя, у тому числі і реалізованого позивачем, не подавала, у своєму відзиві на позовну заяву не зазначала про інше наявне спільне майно подружжя, яке підлягало поділу. Перелік такого майна також відповідачкою не був наведений у апеляційній скарзі.
Твердження у апеляційній скарзі, що грошові кошти за договором купівлі-продажу земельної ділянки отримав ОСОБА_2 , належними доказами не підтверджені.
Крім того, згідно пункту 4 договору купівлі-продажу земельної ділянки від 13 травня 2021 року, продаж земельної ділянки за домовленістю сторін вчинено за 138 600грн, які повністю сплачені покупцем продавцю до підписання цього договору. Претензій у продавця до покупця стосовно розрахунку немає.
Доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_2 не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, не надає матеріальної допомоги на утримання дитини також не підтверджені належними доказами.
Частина 2 статті 70 СК України передбачає, що при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.
Суду першої інстанції надана копія судового наказу, виданого Дніпровським районним судом міста Києва 6 грудня 2021 року, про стягнення зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на їх малолітнього сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі частки з усіх видів його заробітку (доходів), але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку та не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 13 жовтня 2021 року і до досягнення дитиною повноліття (с.с.106 т.1).
Однак, факт стягнення з позивача на користь відповідачки аліментів сам по собі не свідчить про те, що ОСОБА_2 не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї чи ухилявся від утримання дитини, а матеріали справи не містять доказів того, що у позивача наявна заборгованість зі сплати аліментів.
Інших доказів у підтвердження своїх посилань відповідачкою надано не було.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд не звернув увагу на те, що позивач з 1 червня 2019 року у квартирі не мешкав, був з неї виселений та не вчиняв дії, пов`язані з вселенням у квартиру, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки зазначені дії не свідчать, що позивач втратив право на отримання компенсації за свою частку у спільному майні подружжя.
Безпідставними є і доводи апеляційної скарги про невідповідність позовної заяви вимогам ст. 175 ЦПК України, а надані суду копії договорів є неналежної якості та отриманні адвокатом у відсутність повноважень, так як позовна заява відповідає вимогам ст. 175 ЦПК України, а надані копії документів стосуються предмета позову та не були спростовані відповідачкою у встановлений законом спосіб.
Також, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги з приводу не отримання відповідачкою копії позовної заяви у паперовому вигляді, як це передбачено статтею 175 ЦПК України, оскільки з матеріалів справи вбачається, що на момент звернення ОСОБА_2 до суду з даним позовом, відповідачка мала електронний кабінет у системі «Електронний суд», тому копія позовної заяви була надіслана до її електронного кабінету, а до позовної заяви долучено докази такого надсилання, що не суперечить положенням статті 175 ЦПК України та відповідає вимогам ст. 43 ЦПК України. При цьому відповідачка у встановлений законом строк реалізувала своє процесуальне право на подачу відзиву на позовну заяву, не посилаючись у його змісті на факт не отримання нею копії позову у паперовому вигляді.
Твердження в апеляційній скарзі про фіктивність укладеного зі ОСОБА_2 шлюбу, також не підтверджені належними доказами, так як шлюб сторін розірвано на підставі поданої ОСОБА_1 позовної заяви про розірвання шлюбу, зміст якої не містив доводів про фіктивність укладеного шлюбу.
За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (статті 76, 77, 79 ЦПК України).
Враховуючи надані суду першої інстанції докази, суд прийшов до правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог та стягнув з ОСОБА_1 половину грошових коштів, отриманих нею від продажу спільного майна подружжя.
Доводи ОСОБА_1 , що суд при визначенні розміру компенсації не врахував витрати, які були нею понесені при укладенні договорів купівлі-продажу, не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог або врахуванню при визначенні розміру компенсації, так як позивачкою не були надані суду документи, які підтверджують розмір понесених нею витрат при оформленні зазначених договорів. 
Посилання ОСОБА_1 на те, що матеріали справи не містять доказів визначення дійсної вартості спірного майна на дату звернення позивача до суду з даним позовом, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки позивачем заявлені вимоги про стягнення з відповідачки його частки від грошових коштів, які вона отримала від продажу спільного майна. За таких обставин, здійснювати оцінку спірного майна на час звернення до суду з даним позову, потреби не було.
Доводи апеляційної скарги, що позивач пропустив строк позовної давності, який необхідно обраховувати з 1 червня 2019 року, коли він був виселений з квартири та позбавлений можливості користуватися нею, колегія суддів вважає необґрунтованими.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Згідно частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Відповідно до частини другої статті 72 СК України та роз`яснень, викладених у пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.
Отже, вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.
Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15, від якого Велика Палата Верховного Суду на час розгляду даної справи не відступила.
Розпоряджаючись майном, що було у спільній сумісній власності подружжя, ОСОБА_1 отримувала згоду ОСОБА_2 на продаж цього майна, отже визнавала його право власності на частку у цьому майні, а відтак у позивача не було підстав вважати, що порушуються його права співвласника майна.
Продаж земельної ділянки був здійснений 13 травня 2021 року, продаж квартири - 20 вересня 2022 року, з даним позов ОСОБА_2 звернувся до суду у травні 2023 року, отже в межах трирічного строку позовної давності.
Доводи апеляційної скарги про необґрунтованість відмови суду першої інстанції у задоволенні клопотання відповідачки про визнання явки позивача у судове засідання обов`язковою, колегія суддів вважає безпідставними, так як відповідачкою не наведені  обставини, які мають значення для вирішення даного спору і які міг підтвердити тільки позивач.
Частина 1 статті 58 ЦПК України визначає, що сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.
Позивач скористався своїм правом брати участь у судовому розгляді через свого представника. 
Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони, хоча  пункт 1 статті 6 і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну  відповідь  на  кожний  аргумент (рішення у справі «Ruiz Toriya v. Spaine», заява від 09 грудня 1994 року № 18390/91, § 29). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення у справі «HIRVISAARI v. FINLAND», заява від 27 вересня 2001 року № 49684/99, § 2).
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції щодо вирішення спору по суті не спростовують.
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.                                                      
Суд першої інстанції повно встановив обставини справи, оцінив надані докази, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення суду, тому колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

            Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд
 
постановив:
 
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 лютого 2024 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 30 грудня 2024 року.

Суддя-доповідач                                                    І.М. Рейнарт

Судді                                                                      Г.М. Кирилюк

                                                                                Т.І. Ящук