ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
01010,  м. Київ,  вул. Князів Острозьких, 8, корп. 30. тел/факс 254-21-99, e-mail: inbox@6aa.court.gov.ua

Головуючий суддя у першій інстанції: Котлярова І.Ю.
Суддя-доповідач: Епель О.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  10 лютого 2025 року                                                  Справа № 363/5671/24

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:    
Головуючого судді                    Епель О.В.,    
суддів:                              Карпушової О.В.,Мєзєнцева Є.І.,
за участі секретаря                    Бродацької І.А.,
розглянувши у порядку письмового провадження в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 27 грудня 2024 року у справі 

за позовом            ОСОБА_1 

до                    Управління патрульної поліції у Львівській області 
Департаменту патрульної поліції 

про                     скасування постанови та 
                              закриття провадження  в адміністративній справі,

В С Т А Н О В И В :
Історія справи.
ОСОБА_1  (далі - Позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції (далі - Відповідач ) в якому просив скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серія ЕНА №3332362 від 24 жовтня 2024 р. про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст. 126 ч.1 КУпАП у вигляді штрафу у сумі 425 грн, а провадження у справі закрити.
В обґрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_1 зазначав, що жодних порушень ПДР чи інших нормативних актів під час руху він не допустив, через що у вимозі поліцейського надати документи для  перевірки було відмовлено, хоча всі необхідні документи у нього були.
Позивач стверджує, що його було затримано, втім на його вимогу скласти протокол затримання поліцейські не реагували.
ОСОБА_1 також наполягав на тому, що заміри швидкості руху з приладу TruCam, не є достатніми та достовірними доказами перевищення ним швидкості, оскільки здійснені з порушенням вимог законодавства.
Крім того, Позивач стверджував про відсутність підстав вважати, що контроль швидкості здійснювався там, де були розміщені та діяли обмеження, передбачені дорожніми знаками.
Разом з тим, ОСОБА_1 також відзначав, що спірною постановою він був притягнутий до відповідальності тільки за відмову надати документи для перевірки, а не за порушення швидкісного режиму.
Також Позивач зазначав, що представник поліції відмовився викликати швидку медичну допомогу. 
В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_1 посилався на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 15 березня 2019 року у справі №686/11314/17 та у від 22 жовтня 2019 року по справі №і161/7068/16-а.
Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 27 грудня 2024 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.
Ухвалюючи зазначене рішення, суд першої інстанції виходив з того, що керування транспортним засобом можливе лише за наявності посвідчення водія, реєстраційного документа на транспортний засіб, а також поліса (договору) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.
При цьому суд наголосив, що такі документи можуть бути предметом перевірки при встановленні права особи на керування транспортним засобом та самостійною підставою для притягнення особи до адміністративної відповідальності.
Не погоджуючись з таким судовим рішенням, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити постанову про задоволення позову в повному обсязі.
В обґрунтування своїх вимог Апелянт зазначає, що суд не надав оцінки тим обставинам, що він не порушував та не був притягнутий до відповідальності за порушення швидкісного режиму за ч.1 ст.122 КУпАП.
Щодо обов?язку надати документи для перевірки ОСОБА_1 зазначив, що право на перевірку документів водія  поліцейським не є абсолютним та виникає тільки за наявності певних умов, визначених у ст.ст. 32, 35 Закону України «Про національну поліцію».
Також Апелянт стверджує, що поліцейський порушив його право користуватися правовою допомогою під час розгляду справи.
Окрім того, Апелянт зазначає, що суд не врахував правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 15.03.2019 у справі 686/1131/17. 
З цих та інших підстав Апелянт вважає, що оскаржуване ним рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору в цілому.
Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2025 було відкрито апеляційне провадження, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до судового розгляду.
У строк, встановлений судом, відзив на апеляційну скаргу не надходив.
10.02.2025 у судове засідання учасники справи не з`явилися, у зв`язку з чим відповідно до ст. 311 КАС України апеляційним судом постановлено ухвалу, яку занесено до протоколу судового засідання, про перехід до розгляду цієї справи в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін з наступних підстав.
Обставини справи, установлені судом.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, постановою серії ЕНА №3332362 від 24.10.2024 року поліцейського 2 взводу 3 роти 4 батальйона Управління патрульної поліції у Львівській області молодшого лейтенанта поліції Лизана Ю.І. було притягнуто ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 126 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 425 гривень.
Відповідно до змісту вказаної постанови, 24.10.2024 року у с. Новий Милятин, дорога АД М-06 Київ-Чоп 497 км. о 10 год. 35 хв. водій ОСОБА_1 керуючи транспортним засобом Ford Transit НОМЕР_1 у населеному пункті рухався зі швидкістю 75 км/год. при дозволеній швидкості 50 км/год. Швидкість вимірювалася приладом TRUCAM LTI 20/20 тс000584. Під час перевірки документів не надав відповідних, для встановлення особи, документів. У зв`язку з чим, порушив п. 2.4 ПДР України, за відповідальність передбачена ч. 1 ст. 126 КУпАП. 
Позивач, вважаючи вищевказану постанову про притягнення до адміністративної відповідальності протиправною, звернувся до суду з цим позовом.
Судом апеляційної інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що швидкість руху транспортного засобу Ford Transit НОМЕР_1 вимірювалася приладом TRUCAM LTI 20/20 тс000584, який отримав сертифікат перевірки, сертифікат відповідності, що підтверджується свідоцтвом про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки № 22-01/29470.
Так, за результатами повірки встановлено, що засіб вимірювальної техніки відповідає вимогам технічної документації на вимірювач.
Діапазон вимірювань швидкості - від 2 км/год до 320 км/год. Максимально допустима похибка при вимірюванні швидкості в ручному та автоматичному режимах: ±2 км/год в діалазоні від 2км/год до 200 км/год; + 1 % в діапазоні від 201 км/год до 320 км/год.
Нормативно-правове обґрунтування.
Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Кодексом України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП), Законами України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 № 580-VIII (далі - Закон № 580-VIII), «Про дорожній рух» від 30.06.1993 № 3353-XII (далі - Закон № 3353-ХІІ), Правилами дорожнього руху, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306 (далі - ПДР).
Так, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
У частині першій статті 3 Закону № 580-VIII закріплено, що у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.
Статтею 14 Закону № 3353 встановлено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватися вимог цього Закону, правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.
Відповідно до п.п. 1.3, 12.4 ПДР учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.
Особи, які порушують ці правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.
У населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год. Таке обмеження стосується населених пунктів, позначених дорожнім знаком 5.45 «Початок населеного пункту» і скасовується знаком 5.46 «Кінець населеного пункту».
Згідно з ч. 1 ст. 122 КУпАП перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Відповідно до статті 14 Закону України «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватися вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.
Також, відповідно до приписів п. 1.3. ПДР України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством (пункт 1.9).
Відповідно до пункту 2.1 ПДР водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії, реєстраційний документ на транспортний засіб, чинний страховий поліс (страховий сертифікат "Зелена картка") про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів або чинний внутрішній електронний договір зазначеного виду обов`язкового страхування у візуальній формі страхового поліса (на електронному або паперовому носії), відомості про який підтверджуються інформацією, що міститься в єдиній централізованій базі даних, оператором якої є Моторне (транспортне) страхове бюро України.
За приписами пункту 2.4 ПДР  на вимогу працівника поліції водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил, а також пред`явити для перевірки документи, зазначені у пункті 2.1 ПДР.
Аналогічні положення закріплені законодавцем також у статті 16 Закону України «Про дорожній рух» від 30 червня 1993 року №3353-XII, а саме: водій зобов`язаний мати при собі та на вимогу поліцейського, пред`являти для перевірки посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб, а у випадках, передбачених законодавством, - страховий поліс (сертифікат) про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (стаття 16 Закону України «Про дорожній рух»).
Крім того відповідно до пункту 21.3 статті 21 Закону України від 01 липня 2004 року №1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при використанні транспортного засобу в дорожньому русі особа, яка керує ним, зобов`язана мати при собі страховий поліс (сертифікат). Страховий поліс пред`являється посадовим особам органів, визначених у пункті 21.2 цієї статті (підрозділів Національної поліції), на їх вимогу.
Відповідно до ч. 1 ст. 126 КУпАП керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред`явила у спосіб, який дає можливість поліцейському прочитати та зафіксувати дані, що містяться в посвідченні водія відповідної категорії, реєстраційному документі на транспортний засіб, а також полісі (договорі) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката "Зелена картка"), або не пред`явила електронне посвідчення водія та електронне свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, чинний внутрішній електронний договір зазначеного виду обов`язкового страхування у візуальній формі страхового поліса, а також інших документів, передбачених законодавством, - тягне за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
У ст. 245 КУпАП закріплено, що завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Згідно зі ст. 251 КУпАП доказами у справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно зі ст. 36 КУпАП при вчиненні однією особою двох або більше адміністративних правопорушень адміністративне стягнення накладається за кожне правопорушення окремо.
Якщо особа вчинила кілька адміністративних правопорушень, справи про які одночасно розглядаються одним і тим же органом (посадовою особою), стягнення накладається в межах санкції, встановленої за більш серйозне правопорушення з числа вчинених. До основного стягнення в цьому разі може бути приєднано одне з додаткових стягнень, передбачених статтями про відповідальність за будь-яке з вчинених правопорушень.
Висновки суду апеляційної інстанції.
Системний аналіз викладених правових норм надає підстави стверджувати, що правовою підставою для притягнення особи до адміністративної відповідальності, передбаченої частиною першою статті 126 КУпАП, є наявність відповідного складу правопорушення, а саме керування транспортним засобом особою, яка не пред`явила у спосіб, який дає можливість поліцейському прочитати та зафіксувати дані, що містяться в посвідченні водія відповідної категорії, реєстраційному документі на транспортний засіб, а також полісі (договорі) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.
Пунктом 2 ч. 1 ст. 32 Закону № 580-VIII передбачено що поліцейський має право вимагати в особи пред`явлення нею документів, що посвідчують особу, та/або документів, що підтверджують відповідне право особи, якщо існує достатньо підстав вважати, що особа вчинила або має намір вчинити правопорушення (одна із вичерпного переліку підстав).
З урахуванням викладеного вище, колегія суддів вважає за необхідне наголосити на встановлених судом обставинах цієї справи. Зокрема, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 керуючи транспортним засобом FORD TRANSIT номерний знак НОМЕР_2 , рухався у населеному пункті Новий Милятин в межах дії дорожнього знаку 5.70 зі швидкістю 75 км/год, при дозволеній швидкості 50 км/год, що й стало підставою для зупинки транспортного засобу та вимоги поліцейського до водія - ОСОБА_1 , надати посвідчення водія та реєстраційний документ на транспортний засіб.
Так, Відповідачем до матеріалів справи було надано відеозапис, на якому зафіксовано, що поліцейським була роз`яснена причина зупинки та, на прохання ОСОБА_1 , надано до перегляду відео, сформоване приладом TRUCAM, що підтверджує факт перевищення останнім дозволеної швидкості руху. Також зафіксовано неодноразову вимогу представника поліції, висловлену Позивачу, про пред`явлення зазначених вище документів, попередження водія про те, що відносно нього буде складено постанову за ч. 1 ст. 126 КУпАП. 
Вказане дозволяє колегії суддів стверджувати про дотримання поліцейським вимог п. 2 ч. 1 ст. 32 Закону № 580-VIII та необґрунтованість доводів Апелянта у цій частині.
Апеляційний суд також відзначає, що право органів Національної поліції перевіряти наявність посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб кореспондується із обов`язком водія мати при собі та на вимогу працівника поліції пред`явити такі документи.
Зазначене узгоджується із висновком постанови Верховного Суду від 25.09.2019 у справі № 127/19283/17.
Твердження ОСОБА_1 про те, що він не порушував швидкісного режиму руху, апеляційний суд вважає неаргументованим, оскільки воно спростовується наявними у матеріалах справи доказами, зокрема відеозаписом з приладу TRUCAM LTI 20/20 TC000584к та фото безпосередньо спірного правопорушення з вказаного приладу.
Крім того з показів приладу TRUCAM вбачається чітке місце перевищення Позивачем швидкості, яке знаходиться в межах населеного пункту с. Новий Милятин, АД М06 Київ-Чоп 497км. При цьому такі обставини підтверджуються матеріалами цієї справи, доказами, наданими саме Відповідачем, і не спростовані Апелянтом.
Разом з тим, колегія суддів не приймає до уваги доводи Апелянта про те, що використання приладу TRUCAM здійснювалося у непередбачений законодавством спосіб, оскільки в матеріалах справи містяться докази щодо його сертифікації, введення в експлуатацію та дійсності даних.
Твердження Апелянта про те, що інспектор не мав права використовувати прилад TRUCAM, тримаючи його в руках, є безпідставними, оскільки з технічної документації такого приладу вбачається, що саме такий спосіб його застосування є належним і правомірним.
Доводи ОСОБА_1 про те, що він не був притягнутий до відповідальності за порушення швидкісного режиму за ч.1 ст.122 КУпАП, апеляційний суд до уваги не приймає, оскільки вони спростовуються описовою частиною спірної постанови у якій, зокрема, відображено обставини як щодо перевищення Апелянтом дозволеної швидкості руху, так і щодо  ненадання до перевірки необхідних для встановлення особи документів. З  постанови серії ЕНА №3332362 та долучених до справи матеріалів відеофіксації також вбачається, що обидва провадження було об`єднано в одне відповідно до ч. 2 ст. 36 КУпАП та накладено стягнення в межах санкції, встановленої за більш серйозне правопорушення з числа вчинених, тобто за ч.1 ст. 126 КУпАП.
Аналізуючи доводи Апелянта щодо порушення його права користуватися правовою допомогою, колегія суддів приходить до висновку про їх безпідставність, оскільки ОСОБА_1 було роз`яснено відповідне право та, з огляду на клопотання Позивача, надано можливість залучити до розгляду справи адвоката, або іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги. Втім, Позивач зазначеним правом не скористався. Твердження Апелянта про те, що поліцейський був зобов`язаний викликати фахівця з центру правової допомоги, судова колегія до уваги не приймає як таке, що не підтверджено нормативно.
Надаючи оцінку доводам ОСОБА_1 щодо безпідставності врахування судом першої інстанції правових висновків Верховного Суду, викладених у справі №120/19283/17, та неврахування висновків, викладених у постанові по справі №686/11314/17, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
При цьому, колегія суддів відзначає, що згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду    , викладеними у справі №755/10947/17, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду. З огляду на що, апеляційний суд вважає обґрунтованим врахування судом висновків, викладених саме у постанові від 25.09.2019 у справі №120/19283/17.
Надаючи оцінку таким доводам Апелянта, а також всім доводам його скарги, судова колегія приймає до уваги рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому Суд зазначив, що «…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід…».
Згідно зі ст. 6 КАС України та ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Враховуючи вищевикладене, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності достатніх та необхідних правових підстав для задоволення позову в цій справі.
З урахуванням  викладеного вище, судова колегія прийшла до висновку, що судом першої інстанції повно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.                                        
          Таким чином, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Вишгородського районного суду Київської області від 27 грудня 2024 року - без змін.
Розподіл судових витрат.
Судом апеляційної інстанції не здійснено зміни або скасування рішення суду, а тому, відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати перерозподілу не підлягають.
                                        Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,    

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Вишгородського районного суду Київської області від 27 грудня 2024 року- без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена.
Судове рішення виготовлено 10 лютого 2025 року.

Головуючий суддя                                                             О.В. Епель

Судді:                                                                                 О.В. Карпушова

                                                                                                    Є.І.Мєзєнцев