ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2025 р. 	Справа № 520/22216/24	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Чалого І.С.,
Суддів: Катунова В.В. ,  Ральченка І.М. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду (головуючий суддя І інстанції: Сліденко А.В.) від 23.10.2024 року по справі № 520/22216/24
за позовом                 ОСОБА_1  
до                Головного управління Національної поліції в Харківській області                        
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Харківській області: 
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління національної поліції в Харківській області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 , середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільнені за період з 31 грудня 2021 року по 30 липня 2024 року, але не більше шести місяців, у сумі 78767 грн. 20 коп. 
- зобов`язати Головне управління національної поліції в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільнені за період з 31 грудня 2021 року по 30 липня 2024 року, але не більше шести місяців, у сумі 78767 грн. 20 коп.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 23.10.2024 позов - задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Харківській області з приводу не проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період 01.01.2022р.-29.07.2024р.
Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період 01.01.2022 р.-29.07.2024 р. у сумі 3324,54 грн.
Позов у решті вимог - залишено без задоволення.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Харківській області на користь ОСОБА_1 96,90 грн. (дев`яносто шість гривень 90 коп) у якості компенсації витрат на оплату судового збору пропорційно задоволеним позовним вимогам.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
В апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що досліджуючи матеріали справи, наявні в ній докази, судом першої інстанції неправильно встановлені обставини у справі та застосовані норми права без врахування висновків Верховного Суду щодо застосування норм права, а як наслідок дійшов хибного висновку щодо справедливості та пропорційності, достатності визначеної ним суми середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні. Вказує, що спірний період стягнення середнього заробітку у цій справі умовно підлягає поділу на 2 частини: до набрання чинності положень 117 КЗпП (до 19.07.2022) та після набрання законної сили змін внесених до ст. 117 КЗпП (після 19.07.2022). Тож, у межах цієї справи належить враховувати норми статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року із врахуванням висновків Верховного Суду, які безпосередньо стосуються норм статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року, а на їх виконання підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат. А також належить враховувати приписи чинної редакції статті 117 КЗпП України щодо періоду з 19 липня 2022 року, яким законодавець обмежив виплату 6 місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові. Зі змісту позову слідує, що висувалась вимога зобов`язати Відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільнені за період з 31 грудня 2021 року по 30 липня 2024 року, в межах шести місяців у сумі 78767 грн. 20 коп., то в силу імперативного припису 117 КЗпП розрахунок суми середнього заробітку за час затримки цієї виплати повинен бути здійсненний в межах шести місяців (з 19.07.2022 по 19.01.2023), що судом першої інстанції враховано не було.
Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому проти задоволення апеляційної скарги заперечував та просив відмовити. Вказав, що суд першої інстанції вірно вважає, що справедливою мірою майнової відповідальності відповідача перед позивачем є сума 3324,54 грн., а не сума в розмірі 78766,72 грн. Водночас, зазначає, що відповідно до довідки виданої з урахуванням Постанови КМУ № 100, наданої з УФЗБО ГУ НП в Харківській області в жовтні 2021 року позивач отримав грошове забезпечення у сумі 13862,59 грн., та в листопаді 2021 - 9269,56 грн. Тому, середньоденна заробітна плата позивача складає 379,22 грн. замість 428,08 грн.
У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Предметом апеляційного оскарження є судове рішення, яке прийняте судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що в період часу з 07.11.2015 по 31.12.2021 заявник проходив службу в підрозділах ГУ НП в Харківській області Національної поліції України.
Наказом Головного управління Національної поліції в Харківській області від 28.12.2021р. № 858ос «по особовому складу», звільнено зі служби в поліції згідно з пунктом 2 (через хворобу) частини 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» майора поліції ОСОБА_1 /0086624/, оперуповноваженого сектору розкриття злочинів проти власності відділу кримінальної поліції Харківського районного управління поліції № 1 ГУНП в Харківській області, з 31.12.2021.
Отже, датою звільнення заявника із служби в поліції є 31.12.2021 р.
На виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12.04.2024 у справі № 520/237/24 заявнику було нараховано та виплачено: індексацію грошового забезпечення у сумі 3375,17 грн. З урахуванням утримання 1,5% військового збору заявнику було перераховано - 3.324,54 грн.
Позивач вважає, що разом з виплатою індексації грошового забезпечення відповідач повинен був виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, однак цього не зробив, в зв`язку з чим позивач звернувся до суду з цим позовом.
Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що за правовою позицією постанов Верховного Суду від 23.12.2020 р. по справі № 825/1732/17 та від 14.04.2021р. № 620/1487/20 стосовно визначення арифметичного розміру суми компенсації середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні слід застосовувати алгоритм обчислень, коли має бути досягнута пропорційність між розміром відповідальності за ст.117 Кодексу законів про працю України та між розміром невиплачених найманому працівникові грошових сум (тобто боргу) з урахуванням того, що всі належні при звільненні грошові суми становлять сто відсотків і стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.
Надаючи правову оцінку вказаним обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 № 4-рп/2012 за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Колегія суддів зазначає, що період затримки розрахунку при звільненні - це весь час затримки належних звільненому працівникові сум та виплат по день фактичного розрахунку.
Судовим розглядом встановлено, що спірні правовідносини між сторонами склались з приводу відповідальності роботодавця за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Так, відповідач провів фактичний розрахунок із позивачем на виконання судового рішення по справі № 520/4320/22 поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП України.
В даному випадку, позивач у зв`язку з порушенням відповідачем його права на отримання всіх належних до виплати сум просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.
Враховуючи, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, колегія суддів зазначає, що позивач має право на отримання такого відшкодування за затримку розрахунку при звільненні.
Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 21.04.2021 по справі № 120/3857/19-а.
Отже, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Проте, визначаючи розмір середнього заробітку, що підлягає стягненню суд першої інстанції застосував принцип пропорційності між розміром відповідальності за ст. 117 КЗпП та між розміром невиплачених найманому працівникові грошових сум, з урахуванням того, що всі належні при звільненні грошові суми становлять 100% і стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, вважає його таким, що не відповідає фактичним обставинам справи та правовим висновкам Верховного суду висловленим в постанові від 06.12.2024 у справі № 440/6856/22, з огляду на таке.
Згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Частиною 2 ст. 117 КЗпП України встановлено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Водночас Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-ІХ положення статті 117 КЗпП України викладено в такій редакції: у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Нова редакція ст. 117 КЗпП України набрала чинності з 19.07.2022.
Так, за усталеною практикою застосування положень ст. 117 КЗпП України в редакції, яка діяла до 19.07.2022, при вирішенні спорів щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Такий підхід в частині необхідності застосування принципів розумності, справедливості та пропорційності при визначенні суми розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, запроваджено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 26.06.2019 та від 26.02.2020 у справах № 761/9584/15-ц та № 821/1083/17, та застосовано Верховним Судом у постанові від 20.05.2020 у справі № 816/1640/17, та сформований з урахуванням того, що редакція ст. 117 КЗпП України не обмежувала періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні.
У той же час, відповідно до ст. 117 КЗпП України, у чинній редакції, час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.
При цьому, за висновками Верховного Суду, викладеними зокрема у постановах від 29.02.2024 у справі № 460/42448/22, від 22.02.2024 у справі № 560/831/23, від 15.02.2024 у справі № 420/11416/23, від 29.01.2024 у справі № 560/9586/22, у разі коли спірний період стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні одночасно охоплюється дією редакцій ст. 117 КЗпП України, як до змін, внесених Законом № 2352-ІХ та і після їх внесення, то за такого правового врегулювання спірний період варто умовно поділяти на 2 частини: до набрання змінами чинності 19.07.2022 і після цього.
Як встановлено матеріалами справи, при звільненні позивача 31.12.2021 відповідачем не було виплачено у повному обсязі грошове забезпечення (індексації грошового забезпечення за період з 01.06.2016 по 31.10.2017, додаткової доплати за службу в особливих умовах, компенсацію за невикористану частину щорічної відпустки 2016, 2017, 2018, 2020 роки)
Відповідно до листа ГУ НП в Харківській області від 15.07.2024 № 169аз/119/05/29-2024 рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12.04.2024 у справі № 520/237/24 оскражено в апеляційному порядку, і лише частину рішення виконано в добровільному порядку (в частині нарахування та виплати індексації грошового забезпечення) - 3375,17 грн.
Індексацію грошового забезпечення за період з 01.06.2016 по 31.10.2017 на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12.04.2024 у справі № 520/237/24 виплачено 30.07.2024.
Доказів виплати інших сум (додаткової доплати за службу в особливих умовах та компенсації за невикористану частину щорічної відпустки 2016, 2017, 2018, 2020 роки) відповідачем не надано.
Таким чином, враховуючи дату звільнення позивача зі служби та дату проведення остаточного розрахунку, положення ст. 117 КЗпП України, затримка розрахунку при звільненні становить період з 01.01.2022 по 29.07.2024. Водночас, сам позивач при зверненні до суду з позовом, обмежив свої позовні вимоги строком у 6 місяців сумою 78767,20 грн.
Водночас, індексація грошового забезпечення у розмірі 3324,54 грн. це не вся частина грошового забезпечення ОСОБА_1 , що не була йому виплачена при звільненні.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 12.04.2024 у справі № 520/237/24, Головне управління Національної поліції в Харківській області зобов`язано здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.06.2016 по 31.10.2017 відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», грошового забезпечення у вигляді додаткової доплати за службу в особливих умовах (період карантину, установленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-СoV-2) у розмірі 50 відсотків грошового забезпечення щомісячно відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 375 від 29.04.2020 р. за серпень - грудень 2020 р. та за березень - грудень 2021 р.; компенсації за невикористану частину щорічної відпустки 2016, 2017, 2018, 2020 роки.
Отже, той факт, що позивачу було виплачено лише частину недоплаченої суми (індексацію грошового забезпечення), а не всі види грошового забезпечення, що були визначені рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 12.04.2024, не вказує на її незначну частку.
Визначаючи розмір середнього заробітку, що підлягає стягненню, колегія суддів виходить з наступного.
Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок № 100), відповідно до підпункту "л" пункту 1 якого визначено, що цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках, зокрема, інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.
Відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі по тексту - Порядок № 100), обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.
Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку.
У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
У відповідності до п. 5 Порядку № 100, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Відповідно до п. 8 вказаного Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.
Враховуючи, що звільнення позивача відбулось 31.12.2021, його середня заробітна плата повинна обчислюватися з виплат за попередні два місяці роботи, тобто за листопад 2021 та жовтень 2021.
Згідно довідки наявної в матеріалах справи, розмір грошового забезпечення нарахованого та виплаченого ОСОБА_1 за останні 2 місяці, що передували звільненню: листопад 2021 року - 9269,56 грн., жовтень 2021 року - 13862,59 грн.
У жовтні 2021 року - 31 день, у листопаді 2021 року - 30 днів.
Отже, середньоденний заробіток складає 379,22 грн. (23132,15/61).
З урахуванням правового висновку, викладеного Верховним Судом у постанові 06 грудня 2024 року у справі № 440/6856/22, спірний період стягнення середнього заробітку у цій справі умовно варто поділити на 2 частини: до набрання чинності Законом № 2352-ІХ (19 липня 2022 року) і після цього.
Період до 19 липня 2022 року (до набрання чинності Законом № 2352-ІХ) регулюється редакцією статті 117 КЗпП України, до внесення у неї змін Законом № 2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у 6 місяців.
Проте, період починаючи з 19 липня 2022 року регулюється вже чинною на цей час редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями, тобто до 18 січня 2023 року.
Водночас, суд враховує заявлені межі позовних вимог ОСОБА_1 , а саме обмеження періоду в шість місяців.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Положеннями ч. 5 ст. 308 КАС України встановлено, що суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції.
Отже, враховуючи заявлені позивачем вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в межах шести місяців (184 дні), колегія суддів вважає, що відповідач має виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в межах шести місяців без застосування принципу співмірності у розмірі 69776,48 (184*379,22) грн.
Відповідно до статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до ч.ч. 1, 3, 6 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи, що позивачем при подачі позовної заяви сплачено судовий збір у розмірі 968,96 грн. та судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 1453,44 грн.
То судовий збір, що підлягає стягненню за результатами розгляду справи в суді першої інстанції становить 69776,48/78767,20=0,89*100%, тобто (968,96*89%)/100%=862,37 грн.
Враховуючи результат розгляду справи, судовий збір за подачу апеляційної скарги підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача.
Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що внаслідок неправильного застосування норм матеріального права, апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині визначення суми середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.  
Керуючись ст. ст. 311, 315, 317, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення  Харківського окружного адміністративного суду від 23.10.2024 по справі № 520/22216/24 - змінити в частині визначення розміру середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та в частині розміру судового збору, виклавши абзац третій та п`ятий резолютивної частини в наступній редакції:
"Зобов`язати Головне управління Національної поліції в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з  01.01.2022 р.-29.07.2024 р., але не більше шести місяців,  у сумі 69776 (шістдесят дев`ять тисяч сімсот сімдесят шість) грн. 48 коп."
"Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Харківській області (ідентифікаційний код - 40108599; місцезнаходження - вул. Жон Мироносиць, буд. 13, м. Харків, 61002) на користь ОСОБА_1 (р.н.о.к.п.п. - НОМЕР_1 ; зареєстрована адреса місця проживання - АДРЕСА_1 ) 862 грн. (вісімсот шістдесят дві) 37 коп. у якості компенсації витрат на оплату судового збору пропорційно задоволеним позовним вимогам."
В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 23.10.2024 по справі № 520/22216/24 залишити без змін.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Харківській області (ЄДРПОУ 40108599) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП   НОМЕР_1 ) судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 1453 (одна тисяча чотириста п`ятдесят три) грн. 44 коп. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 	(підпис)	І.С. Чалий 	
Судді	(підпис)  (підпис) 	В.В. Катунов    І.М. Ральченко