ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4093/25 Справа № 173/1449/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Петрюк Т. М. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2025 року                                                                 м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого – Свистунової О.В.,

суддів: Єлізаренко І.А., Макарова М.О.,

за участю секретаря – Піменової М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу  ОСОБА_1 

на ухвалу Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 23 січня 2025 року

у цивільній справі за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця щодо закінчення виконавчого провадження, заінтересовані особи: Приватне підприємство «Світлана-2000», Заводський відділ державної виконавчої служби у місті Кам`янське Кам`янського району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), –

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою на дії державного виконавця щодо закінчення виконавчого провадження, заінтересовані особи: Приватне підприємство «Світлана-2000», Заводський відділ державної виконавчої служби у місті Кам`янське Кам`янського району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

Скарга обґрунтовувалась тим, що рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 22 липня 2016 року у справі № 173/614/16-ц стягнуто з ПП «Світлана-2000» на користь ОСОБА_1 4 343 500,00 грн. заборгованості за укладеним договором позики за курсом валют станом на 22 липня 2016 року. Тобто, стягнута судом заборгованість складає 175 000,00 доларів США, про що судом в мотивувальній частині рішення зазначено: «Згідно умов зазначених договорів поручитель ПП «Світлана-2000» поручався за виконання відповідачем ОСОБА_2 перед позивачем ОСОБА_1 взятих на себе в борг зобов`язань 175 000,00 доларів США. Таким чином, виходячи з офіційного курсу гривні до долара США станом на 22 липня 2016 року – 24,82 за один долар США, сума заборгованості складає 4 343 500,00 грн. Коливання курсу іноземної валюти по відношенню до національної відноситься до тих ризиків, які беруть на себе сторони, укладаючи договори, вартість яких визначається в іноземній валюті, тому підстав для відмови у задоволенні позовних вимог суд не вбачає».
Зазначала, що державний виконавець помилково виходила із суми гривневого еквіваленту, встановленого у рішенні від 22 липня 2016 року, не звертаючи уваги на той факт, що в резолютивній частині рішення визначено курс валют станом на 22 липня 2016 року, а тому мав застосуватись еквівалент в національній валюті станом на момент виконання/ здійснення відповідного погашення у виконавчому провадженні.
Тому вважала, що за час здійснення виконавчих дій було погашено всього 160 732,83 доларів США.
Таким чином, на момент винесення постанови про закриття виконавчого провадження боржник не сплатив всю суму заборгованості в доларах США, у зв”язку з чим у державного виконавця не було підстав для закінчення виконавчого провадження у зв`язку із фактичним виконанням рішення суду.
Вважала, що зазначення в рішенні суду гривневого еквіваленту іноземної валюти на певну дату не тягне за собою зміну правовідносин між сторонами та не впливає на обов`язок боржника здійснити погашення заборгованості у валюті зобов`язання.
Вважала, що державний виконавець зобов`язаний був під час примусового виконання виконавчого листа, виданого на підставі рішення суду, керуватись положеннями статті 49 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки між стягувачем та боржником існувало валютне грошове зобов`язання і заборгованість за кредитним договором була стягнута із зазначенням еквіваленту за курсом НБУ.
При цьому погашення суми, що підлягає стягненню за судовим рішенням, обчислюється в іноземній валюті, яка повинна бути конвертована в національну валюту на день здійснення платежу. Це означає, що виконуючи зобов`язання за виконавчим документом у національній валюті, повинен братись до уваги офіційний валютний курс НБУ, встановлений для відповідної валюти на день платежу, що й стало підставою звернення до суду.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд: поновити строк на подання скарги; визнати неправомірними дії старшого державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби у місті Кам`янське Кам`янського району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Литвин-Олійник А.О. щодо закінчення виконавчого провадження № 54501201 на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження»; скасувати постанову старшого державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби у місті Кам`янське Кам`янського району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Литвин-Олійник А.О. щодо закінчення виконавчого провадження № 54501201 від 23 листопада 2021 року; зобов`язати уповноважену особу Заводського відділу державної виконавчої служби у місті Кам`янське Кам`янського району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) відновити виконавче провадження № 54501201 від 23 листопада 2021 року; видати дублікат виконавчого листа стосовно стягнення з ПП «Світлана-2000» на користь ОСОБА_1 4 343 500,00 грн. заборгованості за укладеним договором позики за курсом валют станом на 22 липня 2016 року.

Ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 23 січня 2025 року у задоволенні скарги – відмовлено.

У поданій 07 лютого 2025 року апеляційній скарзі  ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить суд скасувати ухвалу суду та ухвалити нове, яким скаргу задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскільки зобов`язання було визначено в іноземній валюті із зазначенням її гривневого еквіваленту, а тому сума, яка підлягала сплаті у гривнях, повинна визначатися за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу. На момент винесення постанови про закінчення виконавчого провадження відповідачі не сплатили всю суму заборгованості, тому в державного виконавця не було підстав для закінчення виконавчого провадження у зв`язку з фактичним виконанням рішення суду. Зазначення в рішенні суду гривневого еквіваленту іноземної валюти на певну дату не тягне за собою зміну правовідносин між сторонами та не впливає на обов`язок боржника здійснити погашення заборгованості у валюті зобов`язання.

У відзиві на апеляційну скаргу, ПП «Світлана-2000» заперечувало проти задоволення апеляційної скарги  ОСОБА_1 , просило її залишити без задоволення, через те, що обставини якими апелянт обґрунтовувала свої апеляційні вимоги не підтверджені в результаті розгляду цього спору та доводи наведені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом учасники справи повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень, довідками про доставку електронного листа і смс-повідомлення та отримання документів в Електронному суді.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що на виконанні у Заводському відділі державної виконавчої служби у місті Кам`янське Кам`янського району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) перебувало виконавче провадження № 54501201 з примусового виконання рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 22 липня 2016 року у справі № 173/614/16-ц, яким стягнуто з ПП «Світлана-2000» на користь ОСОБА_1 4 343 500,00 грн. заборгованості за укладеним договором позики за курсом валют станом на 22 липня 2016 року.

Згідно наданої суду копії виконавчого листа суд вирішив: «Стягнути солідарно з ОСОБА_2 та приватного підприємства «Світлана-2000» на користь ОСОБА_1 – 4 343 500,00 грн., заборгованість за укладеним договором позики, за курсом валют станом на 22 липня 2016 року», що підтверджується копією виконавчого листа.

Також встановлено, що на виконання рішення суду з ПП «Світлана-2000» державним виконавцем стягнуто: 03 січня 2019 року 1 439 900,00 грн. за рахунок передачі майна боржника ПП «Світлана-2000»; 26 жовтня 2021 року 66 579,65 грн.; 19 листопада 2021 року 2 837 020,35 грн., що підтверджується повідомленням державного виконавця та отримання даних сум стягувачем не заперечується.

Державним виконавцем Заводського відділу державної виконавчої служби у місті Кам`янське Кам`янського району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) виконано рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 22 липня 2016 року у справі № 173/614/16-ц та перераховано стягувачу ОСОБА_1 4 343 500,00 грн. 
У зв”язку з чим, було винесено постанову від 23.11.2024 року про закінчення виконавчого провадження № 54501201.

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив з того, що примусове виконання рішення суду повинно було здійснюватися державним виконавцем в межах ухваленого рішення, а саме стягнення заборгованості в розмірі 4 343 500,00 грн. Будь-якого грошового еквіваленту в доларах США в рішенні суду не зазначено. Отже, державний виконавець повинен був здійснити виконавчі дії про стягнення з боржників на користь стягувача 4 343 500,00 грн., тобто в межах ухваленого рішення суду. Що стосується вимог скарги в частині видачі дубліката виконавчого листа, то суд дійшов висновку про те, що така вимога не відноситься до предмету розгляду скарги на дії, рішення або бездіяльність державного виконавця.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є обов`язковість судового рішення.

Частиною першою статті 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, – і за її межами.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) – сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» примусовому виконанню підлягають виконавчі листи та накази, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом. 

За змістом частин першої-третьої статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на час винесення приватним виконавцем постанов про арешт на майно (кошти) боржника) арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна. Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі. 

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти є грошима в національній або іноземній валюті. У статтях 47 та 49 цього Закону визначені операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Такі кредитні операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Згідно зі статтею 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України – гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

За змістом статті 524 ЦК України грошовим визнається зобов`язання, виражене у грошовій одиниці України – гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Загальні положення про виконання грошового зобов`язання закріплені у статті 533 ЦК України, зокрема: грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Таким чином, у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК України.

Відповідно до пункту 30.1 статті 30 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» моментом виконання грошового зобов`язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою.

При цьому правовий режим іноземної валюти на території України, хоча і пов`язується з певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу, тим не менше, не виключає здійснення платежів в іноземній валюті.

З огляду на зазначене виконання за виконавчим листом повинне було здійснюватися в іноземній валюті.

Особливості звернення стягнення на кошти боржника та виконання рішень при обчисленні боргу в іноземній валюті визначені у статті 49 Закону України «Про виконавче провадження». Так, відповідно до частин першої-третьої цієї статті у разі якщо кошти боржника в іноземній валюті розміщені на рахунках, внесках або на зберіганні у банку чи іншій фінансовій установі, які мають право на продаж іноземної валюти на внутрішньому валютному ринку, виконавець зобов`язує їх продати протягом семи робочих днів іноземну валюту в сумі, необхідній для погашення боргу. У разі якщо такі кошти розміщені в банку або іншій фінансовій установі, які не мають права на продаж іноземної валюти на внутрішньому валютному ринку, виконавець зобов`язує їх перерахувати протягом семи робочих днів такі кошти до банку або іншої фінансової установи за вибором виконавця, що має таке право, для їх реалізації відповідно до частини першої цієї статті. У разі обчислення суми боргу в іноземній валюті виконавець у результаті виявлення у боржника коштів у відповідній валюті стягує такі кошти на валютний рахунок органу державної виконавчої служби, а приватний виконавець – на відповідний рахунок приватного виконавця для їх подальшого перерахування стягувачу. У разі виявлення коштів у гривнях чи іншій валюті виконавець за правилами, встановленими частинами першою і другою цієї статті, дає доручення про купівлю відповідної валюти та перерахування її на валютний рахунок органу державної виконавчої служби, а приватний виконавець – на відповідний рахунок приватного виконавця.

У разі ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті стягувачу має бути перерахована саме іноземна валюта, визначена судовим рішенням, а не її еквівалент у гривні. Перерахування суми у національній валюті України за офіційним курсом НБУ не вважається належним виконанням судового рішення.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18).

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) вказано, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

Як встановлено судом, виконавче провадження відкрито за виконавчим листом, виданим Верхньодніпровським районним судом Дніпропетровської області на підставі рішення цього суду від 22 липня 2016 року, яким стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ПП «Світлана-2000» на користь ОСОБА_1 4 343 500,00 грн. заборгованості за укладеним договором позики за курсом валют станом на 22 липня 2016 року.

Тобто, визначаючи характер грошового зобов`язання, суд вирішив стягнути з боржників грошові кошти саме у грошовій одиниці України – гривні, без зазначення про стягнення суми коштів в іноземній валюті.
Дане рішення суду набрало законної сили.
Отже, рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 22 липня 2016 року у справі № 173/614/16-ц не містить двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржників, а тому не допускає двозначності до розуміння суті обов`язку боржників, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця.

Відповідно до частини третьої статті 451 ЦПК України, якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Ураховуючи викладене, суд першої інстанції правильно виходив з того, що належним виконанням рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 22 липня 2016 року у справі № 173/614/16-ц є стягнення суми у грошовій одиниці України – гривні.

Доводи ОСОБА_1 про те, що виконуючи зобов`язання за виконавчим документом у національній валюті державний виконавець, повинен був брати до уваги офіційний валютний курс НБУ, встановлений для відповідної валюти на день платежу, суд вважає безпідставними, оскільки за рішенням суду стягнення проводились в національній валюті за курсом НБУ на час ухвалення рішення суду. В резолютивній частині рішення не зазначалось, що суд стягує заборгованість в доларах США та що сума стягнення підлягає перерахування за курсом валют на час виконання рішення суду. Тому, державний виконавець здійснив стягнення в межах стягненої суми, що відповідає як принципові виконавчого провадження співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями так і обов`язкові державного виконавця здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом. Державний виконавець не наділений повноваженнями виходити за межі ухваленого рішення та самостійно здійснювати перерахунок заборгованості за курсом валют, якщо рішення з цього питання не ухвалювалось.

Кредитор, який сам визначив заборгованість у валюті гривні України, погодився із судовим рішенням, яким таку заборгованість стягнуто з боржника, а боржником сплачено таку заборгованість у повному обсязі, не має права на стягнення курсової різниці, оскільки визначив зобов`язання у національній валюті, у якій і прийняв його виконання.

У справі, яка переглядається, ухвалюючи рішення, яке набрало законної сили, суд врахував курс валют, який діяв на час ухвалення рішення, та визначив борг в гривні, з урахуванням заявлених позивачем позовних вимог.

Отже, доводи заявника про необхідність здійснення державним виконавцем дій і нарахувань за офіційним валютним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, не ґрунтуються на положеннях чинного законодавства.

Положеннями статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII (далі – Закон № 1404-VIII) передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) – сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (частина перша статті 5 Закону № 1404-VIII).

Відповідно до частини першої статті 18 Закону № 1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Згідно з пунктом 9 частини першої статті 39 Закону № 1404-VIII виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.
Оскільки законодавством державного виконавця не наділено правом змінювати суму заборгованості, розраховану та визначену у рішенні суду, а тому обґрунтованим є висновок про законність винесення державним виконавцем постанови про закінчення виконавчого провадження з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої статті 39 Закону № 1404-VIII.

Таким чином, встановивши, що оскаржувані ОСОБА_1 у цій справі рішення та дії державного виконавця, які стосуються примусового стягнення заборгованості за договором позики, є правомірними та відповідають вимогам Закону України «Про виконавче провадження», суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення скарги в означеній частині.

Тому, підстав для визнання дій державного виконавця щодо закінчення виконавчого провадження неправомірними, скасування постанови про закінчення виконавчого провадження і відновлення виконавчого провадження, не має.

Що стосується вимоги скарги в частині видачі дубліката виконавчого листа, то суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що така вимога не відноситься до предмету розгляду скарги на дії, рішення або бездіяльність державного виконавця, а тому не підлягає задоволенню.

Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Відповідно до вимог статті 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції вважає, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення – без змін.

Керуючись статтями 259, 268, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, –

                                                       У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  – залишити без задоволення.

Ухвалу Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 23 січня 2025 року – залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошена 18 березня 2025 року.

Повний текст судового рішення складено 19 березня 2025 року.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: І.А. Єлізаренко

М.О. Макаров