ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2025 року 
м. Київ

cправа №  918/209/24 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: 
Волковицька Н. О. - головуючий, Мачульський Г. М., Могил С. К., 
секретар судового засідання - Мельникова Л. В.,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги Дубенської міської ради 
на рішення Господарського суду Рівненської області від 16.04.2024 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 05.09.2024, додаткову постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 30.09.2024 у справі
за позовом Дубенської міської ради 
до Приватного акціонерного товариства «Дубенський завод гумово-технічних виробів»
про зобов`язання вчинити певні дії.

У судовому засіданні взяли участь представники: позивача - Міщанюк О. А., відповідача - Діонісьєв І. М. 

1. Короткий зміст позовних вимог і заперечень
1.1. У лютому 2024 року Дубенська міська рада (далі - позивач та/або Міськрада) звернулася до Господарського суду Рівненської області з позовом до Приватного акціонерного товариства «Дубенський завод гумово-технічних виробів» (далі - відповідач та/або ПрАТ «Дубенський завод гумово-технічних виробів»), в якому просила зобов`язати відповідача надати Міськраді нотаріально посвідчену згоду на поділ земельної ділянки площею 7,6824 га (кадастровий номер 5610300000:01:001:0720).
1.2. Позовні вимоги із посиланнями на положення статті 79 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), частини 1 статті 56 Закону України «Про землеустрій» обґрунтовано тим, що на даний час у постійному користуванні відповідача перебуває земельна ділянка площею 7,6824 га (кадастровий номер 5610300000:01:001:0720) на вул. Млинівській, 69 у м. Дубні. Власником зазначеної землі є територіальна громада м. Дубна. Крім об`єктів нерухомого майна, які належать відповідачу, на земельній ділянці з кадастровим номером 5610300000:01:001:0720 також знаходиться об`єкт комунальної власності - приміщення їдальні загальною площею 735,8 кв. м. Відповідно до рішення Міськради від 12.04.2023 № 2799 вирішено здійснити приватизацію вказаного приміщення їдальні. Так, за результатами електронного аукціону, який відбувся 17.05.2023, переможцем аукціону визначено Товариство з обмеженою відповідальністю «Галант ЛТД» (далі - ТОВ «Галант ЛТД»), до якого перейде право на частину земельної ділянки площею 7,6824 га (кадастровий номер 5610300000:01:001:0720), необхідної для обслуговування приміщення їдальні, однак для цього потрібно здійснити поділ землі, яка перебуває в постійному користуванні відповідача.
З метою виділення зі сформованої земельної ділянки окремої частини, необхідної для обслуговування приміщення їдальні, належного Міськраді, позивач звернувся до відповідача як землекористувача з листом про надання згоди на поділ спірної земельної ділянки. Відповідач відмовив у наданні такої згоди. За твердженням позивача, без отримання згоди землекористувача, яким є відповідач у цій справі, неможливо здійснити поділ земельної ділянки з кадастровим номером 5610300000:01:001:0720 та припинити ПрАТ  «Дубенський завод гумово-технічних виробів» право користування ділянкою, яка буде сформована внаслідок поділу та на якій розташоване належне позивачу приміщення їдальні. Позивач без формування нової земельної ділянки, внаслідок поділу земельної ділянки площею 7,6824 га (кадастровий номер 5610300000:01:001:0720), на якій розташоване належне йому приміщення їдальні на вул. Млинівській, 69 у м. Дубні, не може повною мірою реалізувати свої права власника щодо розпорядження зазначеним об`єктом нерухомого майна, а саме позбавлений можливості укласти договір купівлі-продажу між Міськрадою та ТОВ «Галант ЛТД».
1.3. У відзиві на позовну заяву відповідач зауважив, що підставою для поділу земельної ділянки позивач зазначає перемогу ТОВ «Галант ЛТД» за результатами проведеного електронного аукціону з продажу приміщення їдальні та необхідність виділення у зв`язку із цим земельної ділянки для ТОВ   «Галант ЛТД», діючи фактично в інтересах переможця аукціону, не надавши при цьому власного рішення з даного питання та проекту землеустрою для ознайомлення.
У тексті позовної заяви нема посилання позивача на рішення з даного приводу, не міститься зазначеного рішення і переліку додатків до позовної заяви, а відповідно до зазначених норм діючого законодавства наявність такого рішення для ініціювання процедури з поділу земельної ділянки є обов`язковим.
Оскільки позивач не дотримався вимог статті 141 ЗК України щодо припинення права користування відповідача на земельну ділянку у визначений чинним законодавством спосіб, не вчинивши при цьому обов`язкових дій з визначення та реалізації свого суб`єктивного права, яке підлягає захисту, то наведене свідчить про відсутність факту порушеного відповідачем права позивача, яке за його вимогами є об`єктом та підлягає захисту у спірних правовідносинах. Позивач не обґрунтував і не довів належними і вірогідними доказами порушення (невизнання, оспорювання) його прав та/або законних інтересів відповідачем.
2. Фактичні обставини справи, встановлені судами
2.1. Як свідчать матеріали справи та установили суди попередніх інстанцій, відповідно до рішення Міськради від 29.12.1997 № 329 земельна ділянка площею 12,15 га була передана в постійне користування Відкритого акціонерного товариства «Дубенський завод гумово-технічних виробів».
Рішенням Міськради від 12.06.2001 № 792 припинено право користування Відкритого акціонерного товариства «Дубенський завод гумово-технічних виробів» земельною ділянкою площею 4,30 га на вул. Млинівській, 59 згідно з пунктом 1 статті 27 ЗК України та передано ділянку до земель запасу міста.
Рішенням Міськради від 29.11.2005 № 1475 припинено право користування Відкритого акціонерного товариства «Дубенський завод гумово-технічних виробів» земельною ділянкою площею 0,0876 га на вул. Млинівськиій, 59 згідно з пунктом «а» статті 141 ЗК України (добровільна відмова) і передано ділянку до земель запасу житлової та громадської забудови міста.
На даний час у відповідача в цій справі перебуває в постійному користуванні земельна ділянка площею 7,6824 га (кадастровий номер 5610300000:01:001:0720) на вул. Млинівській, 69 у м. Дубні. Власником зазначеної землі є територіальна громада м. Дубна.
Згідно з інформацією Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку спірна земельна ділянка має наступні характеристики: Кадастровий номер земельної ділянки 5610300000:01:001:0720; Цільове призначення 11.02 Для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості; Площа земельної ділянки 7,6824 га.; Місце розташування Рівненська область, м. Дубно, вул. Млинівська, 69.
Крім об`єктів нерухомого майна, які належать відповідачу, на земельній ділянці з кадастровим номером 5610300000:01:001:0720 також знаходиться об`єкт комунальної власності - приміщення їдальні загальною площею 735,8 кв. м.
Рішенням Міськради від 12.04.2023 № 2799 вирішено здійснити приватизацію об`єкта комунальної власності - приміщення їдальні, що знаходиться за адресою: м. Дубно, вул. Млинівська, 69, загальною площею 735, 8 кв. м шляхом продажу через електронний аукціон.
Відповідно до протоколу про результати електронного аукціону від 17.05.2023 №-UA-20230509-68919 переможцем аукціону визначено ТОВ «Галант ЛТД».
Разом з цим судами попередніх інстанцій установлено, що договір купівлі-продажу з переможцем аукціону ТОВ «Галант ЛТД» не було нотаріально посвідчено, що вбачається з листа приватного нотаріуса Дубенського міського нотаріального округу Стадійчук О.   В. від 21.11.2023 № 21-03-19/104, який послався на необхідність надання документів щодо розміру та кадастрового номера земельної ділянки, на якій розташовано їдальню, яка була об`єктом продажу на аукціоні.
Міськрада двічі листами від 09.10.2023 та 03.11.2023 зверталася до ПрАТ   «Дубенський завод гумово-технічних виробів», в якому просила надати свою згоду Міськраді на такий поділ земельної ділянки з кадастровим номером 5610300000:01:001:0720.
ПрАТ «Дубенський завод гумово-технічних виробів» у відповідь на вказані запити листами від 27.10.2023 вих.№ 282 та від 08.11.2023 вих.№ 291 повідомило, що не надає згоду на здійснення поділу земельної ділянки, кадастровий номер 5610300000:01:001:0720, що належить ПрАТ «Дубенський завод гумово-технічних виробів» на праві постійного користування відповідно до Державного акта на право постійного користування землею.
Ураховуючи вище викладене, Міськрада звернулася до Господарського суду Рівненської області з позовом, в якому просила зобов`язати вчинити певні дії, а саме зобов`язати ПрАТ «Дубенський завод гумово-технічних виробів» надати Міськраді нотаріально посвідчену згоду на поділ земельної ділянки площею 7,6824 га, кадастровий номер 5610300000:01:001:0720.
3. Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
3.1. Рішенням Господарського суду Рівненської області від 16.04.2024 (Церковна Н. Ф.) у задоволені позову відмовлено.
3.2. Суд першої інстанції, вирішуючи справу, у мотивувальній частині рішення вказав на те, що повноваження відповідача щодо надання згоди на розробку технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки є дискреційним, оскільки в цьому випадку у відповідача є два варіанти поведінки, а саме: надати згоду або відмовити в її наданні.
Відтак, Господарський суд Рівненської області дійшов висновку про відсутність порушень майнових прав позивача, тому в задоволенні позову відмовив у повному обсязі.
3.3. Північно-західний апеляційний господарський суд постановою від 05.09.2024 (Філіпова Т. Л. - головуючий, судді: Василишин А. Р., Маціщук А. В.) апеляційну скаргу Міськради на рішення Господарського суду Рівненської області від 16.04.2024 у справі № 918/209/24 - задовольнив частково; мотивувальну частину рішення суду першої інстанції змінив, виклав її в іншій редакції; в решті рішення Господарського суду Рівненської області від 16.04.2024 у справі № 918/209/24 залишив без змін.
3.4. Суд апеляційної інстанції, змінюючи мотивувальну частину рішення Господарського суду Рівненської області, вказав, що такий спосіб захисту порушеного права, як спонукання сторони у спірних правовідносинах до здійснення волевиявлення, що опосередковує таке волевиявлення, чинним законодавством не встановлено, а позивачем не наведено положень законодавства, що передбачали б такий спосіб захисту порушеного права.
При цьому апеляційний господарський суд на підставі положень частин 1, 2 статті 149 ЗК України дійшов висновку, що Міськрадою на час проведення електронного аукціону від 17.05.2023 № SPE001-UA-20230509-68919 не приймалося рішення про вилучення з постійного користування відповідача земельної ділянки, на якій розташований об`єкт комунальної власності - приміщення їдальні загальною площею 753,80 кв. м, а тому відсутні підстави вважати, що відповідач діяв всупереч вимогам чинного законодавства.
Відтак, апеляційний господарський суд виснував, що позивач, звернувшись до суду з вимогою зобов`язати відповідача надати нотаріально посвідчену згоду на поділ земельної ділянки площею 7,6824 га (кадастровий номер 5610300000:01:001:0720), обрав неефективний спосіб захисту.
3.5. Додатковою поставною Північно-західного апеляційний господарський суд постановою від 30.09.2024 ( Філіпова Т. Л. - головуючий, судді: Василишин А. Р., Маціщук А. В.) стягнуто з Міськради на користь ПрАТ «Дубенський завод гумово-технічних виробів» 25 000 грн витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції .
3.6. Додаткова постанова арґументована тим, що розмір заявлених представником ПрАТ «Дубенський завод гумово-технічних виробів» витрат на професійну правову допомогу у сумі 25  000,00 грн відповідає критерію реальності адвокатських витрат та розумності їхнього розміру, такі витрати мають характер необхідних і є співрозмірними із обсягом виконаної роботою адвокатом у суді апеляційної інстанції, а тому апеляційний суд вважає заявлену до стягнення суму витрат на правову допомогу в такому розмірі обґрунтованою.
4. Короткий зміст касаційних скарг і заперечень на них
4.1. Не погоджуючись із рішенням Господарського суду Рівненської області від 16.04.2024 та постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 05.09.2024 у справі № 918/209/24, Міськрада звернулася до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення та постанову, прийняти нову постанову, якою задовольнити позов.
4.2. За змістом касаційної скарги її подано на підставі положень пункту 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).
4.3. Обґрунтовуючи наведену підставу касаційного оскарження, Міськрада посилається на те, що судами не враховано те, що власником земельної ділянки, яка перебуває в постійному користуванні відповідача, є територіальна громада м. Дубна в особі Міськради. Відповідно до статті 317 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (стаття 319 ЦК України). За таких умов, позивач вправі вирішувати юридичну долю належної йому земельної ділянки, зокрема, вирішувати питання про її поділ та відчуження.
У свою чергу, відповідач під час використання наданої йому в постійне користування земельної ділянки зобов`язаний не порушувати права власника землі - Міськради. Так, відповідно до статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Отже, будь-яке із суб`єктивних цивільних прав має свої межі.
Частиною 6 статті 13 ЦК України передбачено, що у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав, які встановлені частинами 2- 5 цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.
Згідно зі статтею 5 ГПК України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Посилаючись на правові висновки, викладені Верховним Судом у постанові від 29.07.2020 у справі № 914/2235/18, скаржник наголошує, що перелік способів захисту, визначений у частині 2 статті 16 ЦК України та статті 20 Господарського кодексу України, не є вичерпним, а тому суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
За таких умов з урахуванням усіх обставин цієї справи скаржник вважає, що суди попередніх інстанцій мали захистити права позивача шляхом зобов`язання відповідача надати згоду на поділ земельної ділянки площею 7,6824 га з кадастровим номером 5610300000:01:001:0720, що ними не було зроблено.
Скаржник також вважає помилковим застосування судом апеляційної інстанції до спірних правовідносин положень статті 149 ЗК України, оскільки вказана норма передбачає вилучення земельних ділянок, які сформовані відповідно до статті 79 ЗК України, а не їхні частини. Площа приміщення їдальні, яке перебуває в комунальній власності, становить 753,80 кв. м, а тому для обслуговування цього майна з урахуванням державних будівельних норм потрібна земельна ділянка площею не більше 0,10 га, у зв`язку з чим Міськрада позбавлена можливості вилучити у відповідача земельну ділянку площею 7,6824 га для обслуговування об`єкта нерухомості площею 753,80 кв. м. Крім того, для такого вилучення потрібна письмова нотаріально посвідчена згода землекористувача, яку відповідач не хоче надати для поділу земельної ділянки, а тому про отримання такої згоди на її вилучення не варто й говорити.
Скаржник вважає, що якщо трактувати норми статті 149 ЗК України про можливість вилучення для суспільних потреб частини земельної ділянки, то частину земельної ділянки площею 7,6824 га (кадастровий номер 5610300000:01:001:0720), яка перебуває в постійному користуванні відповідача, можна вилучити лише після її поділу та формування нової ділянки під приміщенням їдальні з присвоєнням їй відповідного кадастрового номера. Оскільки згода відповідача про поділ землі, яка перебуває в нього в постійному користуванні, відсутня, тому єдиним належним способом захисту прав позивача як власника цієї земельної ділянки та власника об`єкта нерухомого майна, розміщеного на частині цієї земельної ділянки, є вимога про зобов`язання відповідача надати Міськраді нотаріально посвідчену згоду на поділ земельної ділянки площею 7,6824 га (кадастровий номер 5610300000:01:001:0720).
4.4. Крім цього, не погоджуючись із додатковою постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 30.09.2024 у справі №   918/209/24, Міськрада також звернулася до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить додаткову постанову скасувати та прийняти нову постанову про відмову у задоволення заяви відповідача про відшкодування судових витрат на надання професійної правничої допомоги.
4.5. У касаційній скарзі скаржник звертає увагу на те, що судом апеляційної інстанції не враховано обсяг правової допомоги, який мав бути наданий відповідачу на суму 25   000,00 грн, та фактичний обсяг наданої допомоги, а відповідно й необхідності пропорційного зменшення вартості витрат, передбачених договором.
Вся правова допомога, яка надана адвокатським об`єднанням «Рівненська правозахисна група» відповідачу у цій справі, зводилася лише до написання одного відзиву та участі в двох судовий засіданнях 08.08.2024 (згідно з протоколом початок засідання 12:12 год, закінчення 12:41 год) та 05.09.2024 (згідно з протоколом початок засідання 10:55 год, закінчення 11:36 год та з 11:45 год до 11:47 год).
Скаржник наголошує, що суд під час стягнення витрат на правову допомогу має враховувати обсяг матеріалів у справі, кількість підготовлених процесуальних документів, кількість засідань, тривалість розгляду справи, однак апеляційним господарським судом цього зроблено не було. Крім того, судом не враховано, що апеляційну скаргу Міськради задоволено частково, а тому розподіл витрат мав бути здійснений пропорційно розміру задоволених вимог.
Обсяг правової допомоги, який наданий відповідачу, та час, який затрачений для її надання, не є співмірними вартості такої допомоги. Вирішуючи питання про стягнення витрат на правову допомогу, суд має виходити з критерію розумності їхнього розміру. Однак апеляційний господарський суд не зменшив витрати на правову допомогу пропорційно до переліку наданих послуг, які передбачені договором від 15.05.2024.
Крім того, апеляційним господарським судом не враховано, що згідно з пунктом 3.1 договору про надання правничої допомоги від 15.05.2024 розмір гонорару оплачується клієнтом у готівковій або безготівковій формі на підставі виставленого рахунку. Однак долучений до матеріалів справи рахунок-фактура № 5/24 виданий 14.05.2024, а договір, на підставі якого видавався цей рахунок, укладений лише 15.05.2024. Таким чином, станом на 14.05.2024 не було правової підстави для видачі такого рахунка-фактури, а тому додаткова постанова Північно-західного апеляційного господарського суду від 30.09.2024 підлягає скасуванню.
4.6. ПрАТ «Дубенський завод гумово-технічних виробів» у відзиві наголошує, що касаційні скарги не підлягають задоволенню. 
5. Розгляд касаційних скарг і позиція Верховного Суду
5.1. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи, наведені у касаційних скаргах та запереченнях на них, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.
5.2. Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи викладене, касаційний господарський суд переглядає оскаржувані судові рішення в межах вимог касаційних скарг.
5.3. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає таке.
У частині першій статті 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до положень статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до частини другої статті 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
У розумінні закону суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Наведені приписи чинного законодавства визначають об`єктом захисту, в тому числі судового, порушене, невизнане або оспорюване право.
Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
Крім того, за приписами чинного законодавства захисту в господарському суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес.
При цьому суд касаційної інстанції зазначає, що захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі шляхом звернення з позовом до суду.
Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмета і підстави позову.
Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, який являє собою одночасно спосіб захисту порушеного права, а підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу.
Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому позивач самостійно визначає та обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту.
Тобто, вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
Лише у разі встановлення наявності порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу позивача та відповідності обраного останнім способу захисту від такого порушення або оспорення суд може прийняти рішення про задоволення позову.
Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, або компенсація витрати, що виникли у зв`язку з порушенням прав, чи в інший спосіб нівелює негативні наслідки такого порушення.
Звертаючись із позовом у цій справі, позивач наголошував, що відмова відповідача від надання згоди на поділ спірної земельної ділянки перешкоджає реалізації права власності на об`єкт нерухомого майна, який перебуває у комунальній власності, шляхом розпорядження своїм майном на власний розсуд.
Статтями 13, 19 Конституції України встановлено, що земля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 80 ЗК України суб`єктами права на землі комунальної власності є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування. 
Способи захисту прав на земельні ділянки визначено у статті 152 ЗК України, за змістом частини другої якої власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Відповідно до положень статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
У частині першій статті 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
У статті 324 ЦК України зазначено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу.
Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, встановлених Конституцією України.
У статті 386 ЦК України визначено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.
Тобто відповідно до зазначених норм чинного законодавства правом на захист від порушень прав і законних інтересів на землю наділені саме власники або користувачі (титульні власники) таких земельних ділянок.
У даній справі встановлено, що позивач є власником як спірної земельної ділянки, так і нерухомого майна, розташованого на її частині.
У постанові від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди відомий ще за часів Давного Риму (лат. superficies solo cedit - збудоване приростає до землі). Цей принцип має фундаментальне значення та глибокий зміст, він продиктований як потребами обороту, так і загалом самою природою речей, невіддільністю об`єкта нерухомості від земельної ділянки, на якій він розташований. Нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктів нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація - будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані. Отже, об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований, за загальним правилом мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності.
Водночас варто звертати увагу на те, що Верховним Судом у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у постанові від 23.11.2023 у справі №  916/3030/22 зазначено, що: «… стаття 149 ЗК України передбачає один із способів припинення права користування земельною ділянкою шляхом вилучення земельних ділянок у постійних користувачів для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Механізм вилучення земельної ділянки застосовується за згодою землекористувача або примусово - за рішенням суду.
За змістом статті 143 ЗК України примусове припинення прав на земельну ділянку здійснюється у судовому порядку у разі: 
а) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; 
б) неусунення допущених порушень законодавства (забруднення земель радіоактивними і хімічними речовинами, відходами, стічними водами, забруднення земель бактеріально-паразитичними і карантинно-шкідливими організмами, засмічення земель забороненими рослинами, пошкодження і знищення родючого шару ґрунту, об`єктів інженерної інфраструктури меліоративних систем, порушення встановленого режиму використання земель, що особливо охороняються, а також використання земель способами, які завдають шкоди здоров`ю населення) в строки, встановлені вказівками (приписами) центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері здійснення державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі; 
в) конфіскації земельної ділянки; 
г) примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності; 
ґ) примусового звернення стягнень на земельну ділянку по зобов`язаннях власника цієї земельної ділянки; 
д) невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом. 
Отже, правові підстави примусового припинення прав на земельну ділянку саме у судовому порядку є виключними та розширеному тлумаченню не підлягають.
Натомість у спірних правовідносинах у силу принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та об`єктів нерухомості, які на ній розміщені, користування земельною ділянкою під об`єктом нерухомості не може здійснювати ніхто, окрім власника нерухомості. Наслідком набуття іншою особою права власності на нерухоме майно є припинення користування попереднім землекористувачем відповідною частиною земельної ділянки під нерухомим майном.
У цьому випадку вилучення земельної ділянки у постійного землекористувача на користь власника нерухомості не відбувається, а тому до спірних правовідносин стаття 149 ЗК України застосуванню не підлягає».
З наведеного слід зробити висновок, що до правовідносин, які виникають у зв`язку з реалізацією права на нерухоме майно, яке розташоване на земельній ділянці, яка за висновком, викладеним Великою Палатою Верхового Суду у постанові від 22.06.2021 у справі № 200/606/18, слідує за таким майном (є єдиним об`єктом права власності) положення статті 149 ЗК України не застосовуються.
До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду в постанові від 23.11.2023 у справі №   916/3030/22, в якій вказав, що: «… використання алгоритму, за яким відсутність згоди постійного землекористувача виключає можливість оформлення власником нерухомості права на землю суперечить принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та об`єктів нерухомості, які на ній розміщені, оскільки у такому випадку уповноважений орган (власник земельної ділянки) буде позбавлений можливості оформити право на земельну ділянку новому власнику об`єкта нерухомості без відмови постійного землекористувача від земельної ділянки.
З огляду на наведене колегія суддів вважає за необхідне відступити від наведених вище висновків Верховного Суду про те, що за наявності правових підстав для припинення права постійного користування земельною ділянкою та за відсутності на це згоди землекористувача, припинення права постійного користування земельною ділянкою здійснюється в судовому порядку, а стаття 149 ЗК України до спірних правовідносин не застосовується». 
Проте, розглядаючи спір у цій справі, суд апеляційної інстанції, посилаючись на відсутність рішення Міськради про вилучення земельної ділянки на підставі положень статті 149 ЗК України, залишив поза увагою доводи позивача, покладені в основу підстави позову, та не звернув увагу на те, що у цьому випадку відсутність згоди постійного землекористувача виключає можливість оформлення власником нерухомості права на землю, що суперечить принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та об`єктів нерухомості, які на ній розміщені, оскільки у такому разі позивач як власник земельної ділянки позбавлений можливості сформувати земельну ділянку під об`єктом нерухомості шляхом поділу раніше сформованої земельної ділянки за технічною документацію із землеустрою без згоди землекористувача. Ураховуючи, що позовні вимоги у цій справі фактично обґрунтовано як порушенням права власності на землю, так і порушенням права власності на нерухоме майно, розміщене на такій земельній ділянці, апеляційний господарський суд дійшов передчасного висновку, що позивач звернувся із неефективним способом захисту прав. Такі висновки судів не узгоджуються із висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 23.11.2023 у справі №   916/3030/22 та від 22.06.2021 у справі № 200/606/18. 
Крім того, Верховний Суд зазначає, що поняття дискреційних повноважень, наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Отже, дискрецією наділені саме адміністративні органи (органи державної влади або місцевого самоврядування (див. постанову Верховного Суду від 19.11.2024 у справі № 918/1318/23, ухвалену у подібних правовідносинах).
Однак відповідач - ПрАТ «Дубенський завод гумово-технічних виробів» до таких органів не відноситься, а тому висновки місцевого господарського суду про дискреційні повноваження відповідача у спірних правовідносинах є помилковими.
Ураховуючи, що господарські суди попередніх інстанцій під час розгляду цієї справи не врахували висновки Верховного Суду щодо застосування положень статей 79-1, 149 ЗК України, статей 50, 56 Закону України «Про землеустрій», викладені у постанові Верховного Суду від 23.11.2023 у справі №  916/3030/22 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.06.2021 у справі №  200/606/18, допустили порушення норм матеріального права та не надали оцінки предмету і підставам цього позову, то Верховний Суд, переглянувши у касаційному порядку оскаржувані судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, дійшов висновку, що постанова суду апеляційної інстанції та рішення суду першої інстанції підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції. 
Щодо оскарження додаткової постанови Суд зазначає, що за змістом статті 244 ГПК України додаткове судове рішення є похідним від первісного судового акта, є його невід`ємною складовою.
Оскільки рішення Господарського суду Рівненської області від 16.04.2024 та постанова Північно-західного апеляційного господарського суду від 05.09.2024 підлягають скасуванню, а справа № 918/209/24 - передачі на новий розгляд до суду першої інстанції, з урахуванням мотивів, викладених вище, то додаткова постанова Північно-західного апеляційного господарського суду від 30.09.2024 у справі № 918/209/24 також підлягає скасуванню як похідна від первісного судового акта (постанови Північно-західного апеляційного господарського суду від 05.09.2024), що є його невід`ємною складовою.
6. Висновки Верховного Суду
6.1. За змістом частин першої та другої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. 
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема, за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.
6.2. З огляду на викладене та зважаючи на наведені положення законодавства, колегія суддів вважає, що ухвалені у справі рішення місцевого господарського суду, постанову та додаткову постанову суду апеляційної інстанції необхідно скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції. 
Під час нового розгляду справи судам необхідно врахувати викладене, оцінити правомірність вимог позивача, надати належну оцінку всім доводам учасників справи із належним обґрунтуванням прийняття або неприйняття відповідних доводів і доказів, а отже, і встановити обставини щодо наявності або, навпаки, відсутності підстав для задоволення заявленого позову.
7. Розподіл судових витрат
7.1. У зв`язку з тим, що судом касаційної інстанції не змінюється рішення та не ухвалюється нове, відповідно до статті 129 ГПК України розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 310, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:
Касаційні скарги Дубенської міської ради задовольнити частково.
Рішення Господарського суду Рівненської області від 16.04.2024 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 05.09.2024, додаткову постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 30.09.2024 у справі № 918/209/24 скасувати.
Справу №  918/209/24 передати на новий розгляд до Господарського суду Рівненської області.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Головуючий                                                                                Н. О. Волковицька

Судді                                                                                          Г. М. Мачульський

                                                                                          С. К. Могил