КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/17162/2024
Справа № 760/5603/24
 
П О С Т А Н О В А

 
Іменем   України
 
24 грудня 2024 року                                                                                                
м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач),  Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
розглянув в порядку письмового провадження в приміщенні Київського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Солом`янського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Букіної О.М. в м. Київ 30 серпня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, третя особа Державна казначейська служба України про відшкодування шкоди, завданої притягненням до адміністративної відповідальності,
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, 
 
в с т а н о в и в :
 
У березні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, просив стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 5000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої працівниками Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, та витрати на юридичну допомогу в справі № 766/23038/21 в розмірі 2500 грн., стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу в розмірі 2000 грн.
Позов мотивував тим, що 12 листопада 2021 року інспектором 1 роти батальйону УПП в Херсонській області Ацубором А.О. винесено постанову про накладення адміністративного стягнення в справі про адміністративне правопорушення серії ДП 18 № 255777, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 510 грн. Згідно з цією постановою, 12 листопада 2021 року о 09:20 на а/д Одеса-Мелітополь-Новоазовськ, 203 км., водій керував трактором-екскаватором JCB 4CX STTEMASTER д.н.з. НОМЕР_1 на дорозі, призначеній для автомобілів, чим порушив п. 27.2 а ПДР.
22 листопада 2021 року адвокат Дубовий І.А., який діяв в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до Херсонського міського суду Київської області з позовом до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про скасування постанови серії ДП 18 № 255777 від 12 листопада 2021 року, та 01 лютого 2022 року рішенням цього суду в справі № 766/23038/21 зазначену постанову скасовано, а провадження в справі про адміністративне правопорушення щодо притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП, закрито. Відповідно до вказаного рішення суду, відповідач не надав беззаперечних доказів, які б підтвердили наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП. Враховуючи, що відповідачами не доведено вину ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого йому адміністративного проступку, суд вважав, що в діях ОСОБА_1 відсутній склад адміністративного правопорушення.
В зв`язку з незаконним притягненням до адміністративної відповідальності працівником Національної поліції України ОСОБА_1 спричинено моральну шкоду в розмірі 5000 грн., також позивач поніс витрати на юридичну допомогу в розмірі 2500 грн., яку йому надавав адвокат Дубовий І.А. у справі про скасування постанови серії ДП 18 № 255777 від 12 листопада 2021 року.
Щодо моральної шкоди, зазначав, що така моральна шкода полягає у приниженні його честі та гідності як кваліфікованого водія зі стажем більше ніж 2 років, який завжди дотримується ПДР і жодного разу не був притягнутий до адміністративної відповідальності. Таке незаконне притягнення до адміністративної відповідальності принизило репутацію ОСОБА_1 перед його роботодавцем, оскільки 12 листопада 2021 року його зупинили під час здійснення завдання роботодавця, і після зупинки працівниками поліції він був змушений відстати від графіка роботи більше ніж на годину, та виправдовуватися за запізнення перед іншими працівниками роботодавця. Позивачу дана подія завдала моральних переживань, почуття образи, емоційну напругу, нервозність, викликані несправедливим відношенням до нього. Під час всього часу притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності він постійно хвилювався, що його звільнять з роботи, якщо суд не скасує постанову ДП 18 № 255777 від 12 листопада 2021 року. 17 січня 2022 року на підставі цієї постанови було відкрите виконавче провадження № 68157766 та накладено арешт на рахунки позивача. ОСОБА_1 був змушений брати вихідний на роботі та відвідувати Білозерський ВДВС, крім того, позивач витратив свій та робочий час на пошуки адвоката для оскарження зазначеної постанови. В період часу з настання події до рішення суду у ОСОБА_1 погіршились стосунки з оточуючими, він постійно перебував у стані тривоги, нервозності, що стало підставою для частих приступів головного болю. Таким чином, з урахуванням викладених обставин та ч. 3 ст. 13 Закону № 266/94 ВР ОСОБА_1 оцінив завдану йому моральну шкоду в розмірі 5000 грн.
 
Рішенням Солом`янського  районного суду м. Києва від 30 серпня 2024 року позов задоволено частково, стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 компенсацію моральної шкоди в розмірі 1000 грн., а також витрати на правничу допомогу в розмірі 1000 грн., в задоволенні решти позову відмовлено. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції на користь держави 400 грн. судового збору.
 
Позивач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, неправильне застосування норм матеріального права, що полягає в неправильному тлумаченні ч. 3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та у незастосуванні п. 4 ч. 1 ст. 3 цього Закону, порушення норм процесуального права, а саме ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України, просив скасувати рішення Солом`янського  районного суду м. Києва від 30 серпня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким стягнути з державного бюджету України на користь ОСОБА_1 5000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої працівниками Департаменту патрульної поліції НП України, витрати на юридичну допомогу в розмірі 2500 грн. та витрати на правничу допомогу в даній справі в розмірі 2000 грн. Стягнути з відповідача судовий збір в розмірі 1453,44 грн. за подання апеляційної скарги та витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 500 грн. 
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на наступне.
Висновки суду першої інстанції про помилковість способу обрахування моральної шкоди відповідно до положення ч. 3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не відповідають положенням ч. 3 ст. 13 Закону № 266/94-ВР, оскільки згідно ч. 2 ст. 1 Закону № 266/94-ВР, відшкодуванню підлягає завдана громадянинові внаслідок, зокрема, накладення штрафу шкода. У ч. 4 ст. 2  Закону № 266/94-ВР зазначено, що право на відшкодування шкоди в порядку та в розмірах, передбачених цим Законом, виникає у випадках, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення. Враховуючи обставини справи, встановлені судом і не спростовані відповідачем, відповідно до ч. 2 ст. 1, ч. 4 ст. 2, ч. 3 ст. 13 Закону № 266/94-ВР позивач ОСОБА_1 перебував у статусі притягненої до адміністративної відповідальності особи з 12 листопада 2021 року по 14 лютого 2022 року по дату набрання законної сили рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 01 лютого 2022 року в справі № 766/23038/21, тобто 3 місяці і 2 дні, відтак обрахування моральної шкоди, заподіяної в результаті незаконного притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП, необхідно обраховувати саме за цей період з огляду на мінімальний розмір заробітної плати на час розгляду справи.
Зазначив, що така позиція відповідає судовій практиці Верховного Суду України в справі № 6-2203цс15, від якої не відступила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 20 вересня 2018 року в справі № 686/23731/15-ц. Таким чином, позивач має законне право на мінімальне відшкодування моральної шкоди, яке гарантоване державою відповідно до ч. 3 ст. 13 Закону № 266/94-ВР з обрахунком періоду перебування у статусі притягненої до адміністративної відповідальності особи, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць такого перебування. Отже, враховуючи період незаконного притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності (три місяці та два дні), моральні страждання, які позивач відчув внаслідок такого беззаконня, та відповідно до с. 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2024 рік», моральна шкода оцінена позивачем у розмірі 5000 грн., що відповідає чинним нормам законодавства України, які регулюють дані правовідносини. 
Вважав, що при визначенні розміру компенсації моральної шкоди ОСОБА_1 в сумі 1000 грн. суд першої інстанції не врахував моральні страждання, які позивач поніс внаслідок незаконного відкриття 17 січня 2022 року виконавчого провадження № 68157766 з примусового стягнення подвійного розміру штрафу на підставі незаконної постанови серії ДП 18 № 255777 від 12 листопада 2021 року та накладення арешту на його рахунки. В порушення вимог ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України суд належним чином не оцінив моральні страждання та переживання, які поніс позивач внаслідок незаконного притягнення до адміністративної відповідальності, які підтверджені доказами, що не спростовані іншими матеріалами справи.
Також згідно з рішенням суду від 30 серпня 2024 року ОСОБА_1 відмовлено у стягненні з відповідача витрат на юридичну допомогу, однак дані висновки є незаконними в зв`язку з незастосуванням п. 4 ч. 1 ст. 3 Закону № 266/94-ВР та таким, що суперечить змісту позову ОСОБА_1 . При обґрунтуванні позовної вимоги щодо стягнення з відповідача витрат на юридичну допомогу, яку було надано в зв`язку з розглядом справи про скасування незаконної постанови ДП 18 № 255777 від 12 листопада 2021 року про притягнення до адміністративної відповідальності позивача, ОСОБА_1 послався на норми п. 4 ч. 1 ст. 3 Закону № 266/94-ВР. Згідно з цим пунктом, у наведених в ст. 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються) зокрема суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги. В матеріалах справи відсутні докази, які б спростовували факт, що юридична допомога, яка надана адвокатом Дубіним І.А., і за яку сплачено позивачем 2500 грн., не стосується справи щодо оскарження незаконного притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності. При цьому позивач в позові не зазначив як підставу стягнення таких витрат на правничу допомогу ст. 22 ЦК України. Таким чином, у ОСОБА_1 наявні всі законні підстави для стягнення витрат на юридичну допомогу у сумі 2500 грн., які підтверджуються належними та допустимими доказами. Висновки ж Великої Палати Верховного Суду в постанові від 14 квітня 2020 року в справі № 925/1196/18,  на які послався суд, стосуються інших правовідносин. 
Вважав, що сума відшкодування витрат на правничу допомогу в розмірі 1000 грн. є необґрунтованою і при її визначенні судом порушено вимоги ч. 5, 6 ст. 137, ч. 2 ст. 263 ЦПК України. В матеріалах справи відсутнє клопотання відповідача про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, яка надана ОСОБА_1 в зв`язку з розглядом цієї справи. Відповідно і відсутні докази, які б підтверджували неспівмірність суми витрат позивача на правничу допомогу в розмірі 2000 грн. згідно ч. 4 ст. 137 ЦПК України.
Вказував, що подаючи даний позов, мав намір захистити свої права, з надією на справедливий суд та з поверненням витрачених коштів. які він був змушений сплатити для відновлення свого чесного ім`я, репутації, яким було нанесено шкоду в результаті незаконного притягнення позивача до адміністративної відповідальності. В зв`язку з довгим розглядом цієї справи ці кошти втратили свою цінність. Проте при вирішенні даної справи суд неправильно застосував норми матеріального права, порушив норми процесуального права і в результаті виніс незаконне рішення, яким не відновив справедливість для ОСОБА_1 .
Повідомляв, що за підготовку та подання апеляційної скарги ОСОБА_1 сплачено 500 грн.
 
Від відповідача Департаменту патрульної поліції Національної поліції України надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Зазначав, що відповідно до ст. 1, 4 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність», Закону України «Про національну поліцію», Положення про Департамент патрульної поліції в Херсонській області, останній не є органом, що здійснює оперативно-розшукову діяльність та досудове розслідування, тому посилання позивача на Закон України № 266/94-ВР стосовно відшкодування моральної шкоди є помилковим і таким, що не підлягає застосуванню в даному конкретному випадку.
Також суд першої інстанції слушно зазначив, що адміністративне стягнення до ОСОБА_1 у вигляді штрафу було застосовано інспектором поліції безпосередньо в постанові про притягнення до адміністративної відповідальності, а відтак доводи позивача, що він перебував під слідством (судом), не ґрунтуються на доказах, наявних в матеріалах справи, та фактичних обставинах. 
Посилався на правові висновки Верховного Суду від 05 квітня 2024 року в справі № 308/2614/23, в якій Верховний Суд дійшов висновку про те, що оскільки позивач був притягнутий до адміністративної відповідальності уповноваженими особами патрульної служби, під слідством чи судом не перебував, правильним є висновок апеляційного суду про те, що до спірних правовідносин не застосовуються положення ст. 13 Закон України № 266/94-ВР.
Вказував, що справа № 766/23038/21 розпочата за ініціативи позивача, пов`язана з реалізацією його права на оскарження постанови в справі про адміністративне правопорушення, тому вважати цей період періодом перебування під судом у вказаному випадку недоречно.
Щодо доводів позивача про те, що він перебував з 12 листопада 2021 року по 14 лютого 2022 року у статусі особи, притягненої до адміністративної відповідальності за наявності виконавчого провадження ВП 6857766, пояснював, що рішення Херсонського міського суду від 01 лютого 2022 року в справі № 76/23038/21 набрало законної сили протягом 10 днів з дня його проголошення, тобто 11 лютого 2022 року, а не 14 лютого 2022 року, як зазначає позивач. У вказаному рішенні зазначено, що позовну заяву було залишено без руху. Крім того, після відкриття провадження в справі розгляд справи не міг розпочатись в зв`язку з тим, що представником позивача постійно заявлялись клопотання про відкладення розгляду справи. Фактично через дії сторони позивача розгляд справи тривав декілька місяців, в зв`язку з цим відповідач вважає, що саме дії позивача призвели до затягування розгляду справи.
Щодо наявності виконавчого провадження, звертав увагу, що виконавче провадження було відкрите 17 січня 2022 року, а відгук про повернення без виконання виконавчого документа без виконання в зв`язку з оскарженням постанови в судовому порядку виконавцем одержано вже 18 січня 2022 року. Тобто з моменту відкриття виконавчого провадження до отримання відгуку про повернення без виконання виконавчого документа в зв`язку з оскарження постанови в судовому порядку минув один день, а отже позивачу не було завдано моральних страждань та переживань.
Також позивачем не надано жодних доказів на підтвердження погіршення його стосунків з оточуючими, у приниженні його честі та гідності, моральних страждань та інших негативних наслідків, на які він посилається у позові і які, на думку позивача, настали внаслідок незаконного притягнення до його до адміністративної відповідальності. 
Вважав, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що не підлягають стягненню з відповідача витрати на юридичну допомогу в справі № 766/23038/21, оскільки питання про розподіл цих витрат мало бути вирішене судом в справі № 766/23038/21. Кодексом адміністративного судочинства врегульовано види та порядок розподілу судових витрат, більш того, позивач не був позбавлений можливості вирішити питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в справі № 766/23038/21, проте цього не зробив.
Посилався на правові висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 14 квітня 2020 року в справі № 925/1196/18 про те, що процесуальні витрати, понесені у іншому судовому провадженні, не є збитками, що можуть бути стягнуті шляхом подання цивільного позову, такі витрати розподіляються виключно за правилами відповідного судочинства. 
У апеляційній скарзі зазначено, що в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували неспівмірність витрат позивача на правничу допомогу та відсутнє клопотання відповідача про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, в зв`язку з чим сума відшкодування витрат на правничу допомогу, на думку позивача, є необґрунтованою. Пояснював, що виклав всі свої заперечення проти позовної заяви у відзиві на позовну заяву, в тому числі і заперечення проти стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 2000 грн. Зауважував, що він заперечував проти стягнення витрат на професійну правничу допомогу в повному обсязі, а отже і подання клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу в даному випадку не є доречним.
Посилався на правові висновки Верховного Суду в постанові від 08 квітня 2020 року в справі № 922/2685/19, про те, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі її витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг. В зв`язку з вищевикладеним, вважав доводи позивача про необґрунтованість зменшення витрат на правову допомогу безпідставними.
Підсумовував, що доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, заперечуються правовими позиціями Верховного Суду, наведеними в цьому відзиві, крім цього, позивач не довів належними та допустимими доказами, що неправомірними діями відповідача йому завдана моральна шкода.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
 
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
 
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону в повній мірі не відповідає.
 
Судом встановлено, що рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 01 лютого 2022 року у справі № 766/23038/21 скасовано постанову серії ДП 18 №255777 від 12 листопада 2021 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП з накладенням адміністративного стягнення у вигляді штрафу в сумі 510,00 грн., та закрито провадження у справі про адміністративне правопорушення (а. с.  12 - 19).
Рішенням суду встановлено, що 12 листопада 2021 року інспектором 1 роти батальйону УПП в Херсонській області Ацубором А.О. було винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення серії ДП 18 № 255777, якою позивача визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 510 грн.
В оскаржуваній постанові вказано, що 12 листопада 2021 року о 09 год. 20 хв. на автодорозі Одеса-Мелітополь-Новоазовськ 203 км. водій керував трактором-екскаватором JCB 4CX STTEMASTER, д.н.з. НОМЕР_1 , на дорозі призначеній для автомобілів, чим порушив п. 27.2.а ПДР України.
За результатами розгляду справи, суд прийшов до висновку, що відповідачем не доведено належними та допустимими доказами обґрунтованості прийнятого ним рішення та правомірності притягнення позивача до адміністративної відповідальності, що є підставою для скасування оскаржуваної постанови та закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення.
 
Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
 
Дане судове рішення набрало законної сили, сторонами факт набрання законної сили вказаним рішенням не заперечується, з Єдиного реєстру судових рішень наявність оскарження такого рішення не вбачається.
 
Згідно наявної в матеріалах справи інформації про виконавче провадження ВП № 68157766 з Автоматизованої системи виконавчих проваджень, на примусовому виконанні у Білозерського ВДВС у Херсонському районі Херсонської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) перебувало виконавче провадження з виконання постанови від 12 листопада 2021 року № 255777, видана УПП у м. Херсон, щодо стягнення штрафу у справах про адміністративні правопорушення у сфері безпеки дорожнього руху, якою з ОСОБА_1 стягнуто штраф в розмірі 1020 грн. Виконавче провадження відкрито 17 січня 2022 року, цього ж дня винесено постанови про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій, постанову про звернення виконавчого збору, 21 січня 2022 року винесено постанову про арешт коштів боржника. 21 лютого 2022 року знято арешт з коштів за закінчено виконавче провадження з підстав, передбачених п. 10 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» в зв`язку з надходженням відгуку від Департаменту патрульної поліції про повернення без виконання виконавчого документа без виконання в зв`язку з оскарженням постанови в судовому порядку (а. с. 21 - 24).
 
Згідно Індивідуальних відомостей про застраховану особу Пенсійного фонду України, в 2022 році ОСОБА_1 отримував доходи у ТОВ «Авіксан-Груп» (а. с. 25).
 
22 листопада 2021 року ОСОБА_1 уклав договір про надання правничої допомоги з адвокатом Дубовим І.А., за умовами якого адвокат бере на себе зобов`язання надавати необхідну правничу допомогу клієнту щодо надання юридичних щодо оскарження постанови серії ДП № 18 255777 від 12 листопада 2021 року про притягнення клієнта до адміністративної відповідальності (а. с. 26).
22 листопада 2021 року ОСОБА_1 уклав з адвокатом Дубовим І.А. додаткову угоду, згідно якої сторони домовились, що сума гонорару за цим договором складає 2500 грн. Сторони домовились, що вся сума гонорару сплачується при підписанні цього договору (а. с. 29).
Згідно квитанції до прибуткового касового ордера № 1 від 22 листопада 2021 року, адвокатом Дубовим І.А. прийнято від ОСОБА_1 2500 грн. на підставі договору про надання правничої допомоги (а. с. 30).
 
Крім того, 29 січня 2024 року адвокат Дубкова А.І. та ОСОБА_1 уклали договір про надання правової допомоги, за умовами якого адвокат зобов`язується надати такий вид адвокатської діяльності як представництво інтересів клієнта, в тому числі в судах усіх інстанцій, здійснюючи представництво з усіма правами, які передбачені чинним законодавством України (а. с. 31).
Згідно додаткової угоди від 07 лютого 2024 року до договору про надання правової допомоги, дана додаткова угода визначає порядок надання правової допомоги та оплати наданих послуг (гонорару) відповідно до п. 1, 4 договору про надання правової допомоги від 29 січня 2024 року. На виконання доручення клієнта адвокат зобов`язується надати консультацію з питання відшкодування шкоди, завданої внаслідок незаконного притягнення до адміністративної відповідальності, подати до Херсонського міського суду Херсонської області адвокатський запит про надання рішення зазначеного суду, зібрати докази та подати до Солом`янського районного суду м. Києва позовну заяву про відшкодування матеріальної та моральної шкоди за незаконне притягнення до адміністративної відповідальності. Клієнт та адвокат домовились про розмір гонорару за надання зазначеної вище правової допомоги, який складає 2000 грн. та сплачується після підписання даної додаткової угоди, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру (а. с. 33). 
07 березня 2024 року адвокатом Дубковою А.І. складено детальний опис робіт, виконаних за договором про надання правничої допомоги ОСОБА_1 , а саме надано консультацію з питання відшкодування шкоди, завданої внаслідок незаконного притягнення до адміністративної відповідальності - витрачено 2 години, підготовлено та подано 31 січня 2024 року до Херсонського міського суду Херсонської області адвокатський запит про надання рішення зазначеного суду - витрачено 1 годину, зібрано та опрацьовано докази щодо відшкодування моральної шкоди та витрат на юридичну допомогу, завданих ОСОБА_1 внаслідок незаконного притягнення до адміністративної відповідальності - витрачено 3 години, підготовлено та подано 07 березня 2024 року позовну заяву до Солом`янського районного суду м. Києва про відшкодування матеріальної та моральної шкоди за незаконне притягнення до адміністративної відповідальності разом з доказами - витрачено 3 години (а. с. 34).
Згідно квитанції до прибуткового касового ордера № 1 від 07 лютого 2024 року, адвокатом Дубковою А.Ю. прийнято від ОСОБА_1 2000 грн. на підставі договору про надання правничої допомоги від 29 січня 2024 року та додаткової угоди від 07 лютого 2024 року (а. с. 35).
 
Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.
 
Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом
 
Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
 
Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
 
Відповідно до статті 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
 
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
 
За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).
 
Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини.
 
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» в особи виникає право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного накладення штрафу.
 
Пунктом 4 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення.
Тобто, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, затримання особи, отримання пояснень та інше). Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом.
 
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 569/1799/16-ц (провадження № 61-19000сво18) викладено правовий висновок про те, що на підставі пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» в особи виникає право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного накладення штрафу. Тобто, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше). У справі, яка переглядається, підставою для відшкодування шкоди є закриття справи про адміністративне правопорушення у зв`язку із відсутністю події і складу адміністративного правопорушення. Разом із тим, це не спростовує того, що такими діями позивачу завдано моральної шкоди, оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а, крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини. Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувалися з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом. За викладених обставин колегія суддів Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду не вбачає підстав для відступлення від правового висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду про те, що закриття справи про адміністративне правопорушення дає підстави для відшкодування моральної шкоди відповідно до частини першої статті 1176 ЦК України та статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» і не є у залежності від того, чи застосувалися з боку держави будь-які заходи примусу та чи понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом.
 
У постанові Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі № 640/16169/17 (провадження № 61-15393св18), зазначено, що здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, затримання особи, отримання пояснень та інше). Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувалися з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом. Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суди попередніх інстанцій не врахували, що дії працівників поліції щодо затримання позивача та складання відносно нього протоколів про адміністративне правопорушення, відповідно до положень пункту 4 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» є підставою для відшкодування позивачеві моральної шкоди, оскільки закриття судом справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, відшкодування такої шкоди здійснюється незалежно від вини. Зважаючи на наведене, висновок суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, про відсутність вини у діях працівників поліції при складанні протоколів про адміністративні правопорушення, передбачених статтями 173, 185 КУпАП, є помилковими.
 
Аналогічні правові висновки щодо застосування норм права в подібних правовідносинах викладені, зокрема в постановах Верховного Суду від 29 вересня 2021 року у справі № 166/1222/20 (провадження № 61-9003св21), від 26 січня 2022 року у справі № 953/6561/20 (провадження № 61-922св21), від 07 вересня 2022 року у справі № 289/2110/21 (провадження № 61-5136св22), від 14 грудня 2022 року у справі № 201/7848/21 (провадження № 61-5118св22), від 19 лютого 2024 року у справі 932/3602/22 (провадження № 61-7598св23) та інших.
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У даній справі судом першої інстанції встановлено, що рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 01 лютого 2022 pоку у справі № 766/23038/21, яке набрало законної сили, скасовано постанову серії ДП 18 №255777 від 12 листопада 2021 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП з накладенням адміністративного стягнення у вигляді штрафу в сумі 510 грн., та закрито провадження у справі про адміністративне правопорушення, оскільки відповідачем не доведено належними та допустимими доказами обґрунтованості прийнятого ним рішення та правомірності притягнення позивача до адміністративної відповідальності.
 
З огляду на викладене, суд першої інстанції, врахувавши правові позиції, викладені у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 569/1799/16-ц (провадження № 61-19000сво18), дійшов обґрунтованого висновку, що закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність в діях позивача складу адміністративного правопорушення свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно; позивачем доведено факт завдання йому моральної шкоди таким переслідуванням, яка полягає у моральних стражданнях, яких позивач зазнав внаслідок притягнення до адміністративної відповідальності за адміністративне правопорушення, яке він не вчиняв.
 
Обґрунтовуючи розмір заподіяної йому моральної шкоди 5000 грн., позивач посилався на ч. 2 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, заподіяної громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», та вказував, що оскільки він перебував у статусі притягненої до адміністративної відповідальності особи з 12 листопада 2021 року по 14 лютого 2022 року, тобто три місяці і два дні, то обрахування моральної шкоди, заподіяної в результаті незаконного притягнення позивача до адміністративної відповідальності, необхідно враховувати саме за цей період з огляду на мінімальний розмір заробітної плати на час розгляду справи.
 
Суд першої інстанції правомірно не погодився з таким способом обрахунку моральної шкоди, виходячи з наступного.
 
Відповідно до ч. 2 ст. 13 «Про порядок відшкодування шкоди, заподіяної громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Разом із тим, в даній справі адміністративне стягнення до ОСОБА_1 у вигляді штрафу застосовано безпосередньо в постанові про притягнення до адміністративної відповідальності від 12 листопада 2021 року, відтак доводи позивача, що він перебував під слідством (під судом), не ґрунтуються на доказах, наявних у матеріалах справи, та фактичних обставинах, і доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, що полягає в неправильному тлумаченні ч. 3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», є також необґрунтованими.
Враховуючи наведене, розмір моральної шкоди необхідно визначати, виходячи з загальних положень ст. 23 ЦК України, відповідно до якої розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості.
 
Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, від 12 липня 2007 року). При визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Зміст понять «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях Європейського Суду, який при цьому виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях «Тома проти Люксембургу», «Калок проти Франції» (2000) та «Недбала проти Польщі», Європейський Суд дійшов висновку, що сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції.
 
Вирішуючи питання щодо розміру моральної шкоди, судом першої інстанції надано належну оцінку доводам позивача, що йому завдано моральні страждання, які полягають в тому, що він був вимушений поновлювати свої права, звертаючись до адвоката за правничою допомогою та до суду, оскаржуючи незаконну постанову, витрачати кошти на правничу допомогу та сплату судового збору, що призвело до порушення його нормальних життєвих зв`язків.
 
Так, судом враховано тривалість судового розгляду адміністративної справи з оскарження постанови про накладення адміністративного стягнення, необхідність зміни нормального життєвого стану, докладання додаткових зусиль, витрачання часу і коштів для доведеності своєї невинуватості.
В результаті повного, всебічного та об`єктивного встановлення обставин справи, перевірених доказами, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, не спростованого доводами апеляційної скарги, що сума в 1000 грн. є цілком адекватною завданій позивачу шкоді, водночас справедливою, в той час як розмір грошового відшкодування моральної шкоди в сумі 5000 грн., що просить стягнути ОСОБА_1 , не відповідає характеру правопорушення, тривалості душевних страждань та вимогам співмірності, розумності і справедливості.
 
Висновок апеляційного суду узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19), згідно з яким розмір моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен проводити до її безпідставного збагачення.
 
З огляду на встановлені обставини справи достатньо справедливою сатисфакцією за спричинену моральну шкоду є стягнення на користь позивача 1000 грн., а доводи апеляційної скарги, що при визначенні розміру компенсації моральної шкоди суд першої інстанції належним чином не оцінив моральні страждання та переживання, які поніс позивач внаслідок незаконного притягнення до адміністративної відповідальності, які підтверджені доказами, що не спростовані іншими матеріалами справи, зводяться до незгоди з правильними висновками суду першої інстанції, є необґрунтованими та відхиляються апеляційними судом.
 
Крім того, звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача на свою користь матеріальну шкоду у розмірі 2500 грн, понесену ним за надання професійної правничої допомоги під час розгляду справи про адміністративне правопорушення.
За змістом п. 4 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у передбачених цим законом випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема, суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги.
Отже, встановивши факт понесення витрат у зв`язку із поданням юридичної допомоги, суд стягує витрати саме за час перебування під слідством і судом.
Такі правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 08 листопада 2023 року в справі № 539/2673/21 (провадження № 61-9750св 23), від 06 грудня 2023 року в справі № 370/463/21 (провадження № 61-10515св23), від 19 лютого 2024 року в справі № 932/3602/22 (провадження № 61-7598св23), від 28 лютого 2024 року в справі № 553/32/22 (провадження № 61-2514св23), від 13 березня 2024 року в справі № 709/377/21 (провадження № 61-10004св23), від 27 червня 2024 року в справі № 759/45552/21 (провадження № 61-12728св23).
 
Встановивши, що ОСОБА_1 під слідством та судом не перебував, оскільки адміністративне стягнення до ОСОБА_1 у вигляді штрафу було застосовано інспектором поліції безпосередньо в постанові про притягнення до адміністративної відповідальності, суд першої інстанції обґрунтовано врахував правові висновки, викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14 квітня 2020 року у справі №925/1196/18, та з посиланням на цю постанову дійшов правомірного висновку, з яким погоджується апеляційний суд, що процесуальні витрати, понесені у іншому судовому провадженні, не є збитками, що можуть бути стягнуті шляхом подання цивільного позову, такі витрати розподіляються виключно за правилами відповідного судочинства, питання щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у справі № 766/23038/21 має вирішуватись судом у справі № 766/23038/21. КАС України врегульовано види та порядок розподілу судових витрат, більш того позивач не був позбавлений можливості вирішити питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу саме у справі № 766/23038/21.
 
Таким чином, висновки суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог в частині стягнення з відповідача витрат на юридичну допомогу у справі № 766/23038/21 у розмірі 2500 грн., є правильними, зроблені з урахуванням обставин даної справи, правильним застосуванням норм матеріального права і з урахуванням релевантних правових висновків Верховного Суду, та не спростовуються доводами апеляційної скарги, що ОСОБА_1 в позові посилався на положення п. 4 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», а не на ст. 22 ЦК України, і що в матеріалах справи відсутні доказами, які б спростовували факт, що юридична допомога, надана адвокатом Дубовим І.А., за яку позивачем сплачено 2500 грн., не стосується справи щодо оскарження незаконного притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності.
 
Крім того, проаналізувавши подані позивачем договір про надання правової допомоги від 29 січня 2024 року та додаткову угоду до нього, детальний опис робіт, виконаних за договором про надання правничої (правової) допомоги від 29 січня 2024 року, а також надану квитанцію до прибуткового касового ордера №1 від 07 лютого 2024 року, суд першої інстанції дійшов висновку, що сторона позивача довела належними доказами понесення витрат на професійну правничу допомогу, і враховуючи предмет позову, складність та обсяг самої справи, враховуючи положення ст. 141 ЦПК України, зважаючи на досвід адвоката у подібних справах, обсяг, якість та характер наданих послуг, виходячи з обсягу фактично наданих послуг, розгляду справи в спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) сторін, з урахуванням характеру виконаної адвокатом роботи, принципу співмірності та розумності судових витрат, з урахуванням ціни позову, співмірності складності справи із наданими адвокатом послугами, витраченого представником часу, суд вважав, що понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу підлягають частковому відшкодуванню у розмірі 1000 грн.
 
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З огляду на часткове задоволення позову судом першої інстанції, який було задоволено на 13 % (1000 грн. із заявлених до стягнення 7500 грн.), та оскільки згідно принципу заборони повороту до гіршого (non reformatio in peius) особа, яка оскаржує судове рішення, не може потрапити в гірше становище, порівняно із тим, що така особа досягнула в попередній інстанції в результаті своєї ж скарги, апеляційний суд погоджується, що судом першої інстанції в цілому правильно стягнуто на користь позивача 1000 грн. витрат на правничу допомогу із заявлених до стягнення 2000 грн.
 
Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд відхиляє як неспроможні доводи апеляційної скарги, що сума відшкодування витрат на правничу допомогу в розмірі 1000 грн. є необґрунтованою і при її визначені судом порушено вимоги ч. 5, 6 ст. 137, ч. 2 ст. 263 ЦПК України, в матеріалах справи відсутнє клопотання відповідача про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, яка надана ОСОБА_1 в зв`язку з розглядом цієї справи, відповідно і відсутні докази, які б підтверджували неспівмірність суми витрат позивача на правничу допомогу в розмірі 2000 грн. згідно ч. 4 ст. 137 ЦПК України.
 
Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення по суті спору, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в рішенні суду першої інстанції, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, учасникам спору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних по суті висновків суду.
 
Разом із тим, апеляційний суд не може погодитись з висновками суду першої інстанції про необхідність стягнення моральної шкоди з Державного бюджету України, враховуючи таке.
 
Відповідно до ст. 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1174 ЦК України є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем. Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року №460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).
 
У постанові Верховного Суду від 12 квітня 2023 року в справі № 174/207/22 (провадження № 61-1119св23) зазначено, що: «відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивні частини судових рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання коштів». 
Крім того, в постановах Верховного Суду від 24 квітня 2024 року в справі № 711/1765/22, від 24 січня 2024 року у справі № 193/1132/22 викладено правові висновки, у яких Верховний Суд вважав помилковими висновки судів попередніх інстанцій про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, розмір яких визначено пропорційно розміру задоволених позовних вимог, відповідно до норм ЦПК України, безпосередньо з Державного бюджету України, або з органів державної влади, які позивач визначив як відповідачів, оскільки такі кошти підлягають стягненню з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України.
Проте суд першої інстанції на це уваги не звернув та зробив помилковий висновок про стягнення коштів з Державного бюджету України та з бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції, у зв`язку з чим оскаржене судове рішення належить змінити в частині визначення порядку стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди, а абзаци другий та третій резолютивної частини рішення викласти в такій редакції: «Стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 1000 грн. компенсації моральної шкоди та витрати на правничу допомогу в розмірі 1000 грн.».
 
В іншій частині рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і не підлягає зміні чи скасуванню з підстав, зазначених в апеляційній скарзі.
 
Оскільки апеляційний суд змінює судове рішення, але виключно у частині порядку стягнення коштів, то новий розподіл судових витрат, в тому числі витрат на правничу допомогу в розмірі 500 грн., про стягнення яких просив ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, не здійснюється.
 
Керуючись ст. 7, 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд, 
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити частково.
Рішення Солом`янського  районного суду м. Києва від 30 серпня 2024 року змінити, виклавши мотивувальну частину у редакції цієї постанови, абзаци другий і третій резолютивної частини рішення викласти в такій редакції: «Стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 1000 грн. компенсації моральної шкоди та витрати на правничу допомогу в розмірі 1000 грн.».
В іншій частині рішення Солом`янського  районного суду м. Києва від 30 серпня 2024 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України. 

Судді:                                                                                                             Кашперська Т.Ц.
 
                                                                                                            Фінагеєв В.О.
 
                                                                                                                        Яворський М.А.