Справа № 128/4573/24
Провадження № 22-ц/801/485/2025
Категорія: 39
Головуючий у суді 1-ї інстанції Васильєва Т. Ю.
Доповідач:Оніщук В. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2025 року	Справа № 128/4573/24	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Оніщука В. В. (суддя-доповідач),
суддів: Медвецького С. К., Рибчинського В. П., 
з участю секретаря судового засідання Кашпрук М. Г.,

учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідачі – ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Оверковського Костянтина Володимировича в інтересах ОСОБА_1 на ухвалу Вінницького районного суду Вінницької області від 20 грудня 2024 року, постановлену у складі судді Васильєвої Т. Ю. у залі суду,

встановив:

Короткий зміст вимог 
У листопаді 2024 року ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 30 грудня 2022 року між сторонами було укладено нотаріально посвідчений договір позики, за яким позивач передав в якості позики відповідачу, а відповідач належним чином прийняв, грошову суму у розмірі 51 000 доларів США. Сторони визначили, що позика має бути повернута по 29 червня 2023 року, тобто, починаючи з 30 червня 2023 року позичальник є таким що прострочив виконання зобов`язання. 
ОСОБА_2 не повернув суму позики в строк, визначений договором, більш того за весь час, починаючи з надання йому позики, не здійснив навіть часткового повернення позики, а відтак позивач звернулася в суд із даним позовом. 
18 грудня 2024 року представник ОСОБА_1 подав до суду заяву про забезпечення позову, в якій просив вжити заходи забезпечення позову в межах ціни позовних вимог шляхом накладення арешту на все майно (рухоме та нерухоме), грошові кошти, корпоративні права, що належать ОСОБА_2 , включаючи таке майно: 
- нежитлове приміщення, комора № ХХІХ розташована на 6 поверсі, АДРЕСА_1 ; 
- нежитлова будівля, корівник № 2, адреса нерухомого майна: АДРЕСА_2 ; 
- нежитлова будівля, корівник № 3, адреса нерухомого майна: АДРЕСА_2 ; 
- 1/4 квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 ; 
- майнові права на земельну ділянку, кадастровий номер: 0520688900:01:010:0073, площею 1 га, на праві оренди земельної ділянки строком до 21 грудня 2071 року.
Також представник позивачки просив заборонити ОСОБА_2 проводити будь-які дії щодо відчуження, поділу чи об`єднання нерухомого майна.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції
Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 20 грудня 2024 року у задоволенні заяви про забезпечення позову було відмовлено.
Мотивуючи таке рішення, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено співмірності заявленим вимогам обраного виду забезпечення позову, а невжиття такого заходу забезпечення позову, за відсутності будь-яких доказів щодо джерел доходів відповідача, відсутності інформації про дійсний майновий стан відповідача, відсутності доказів вчинення відповідачем умисних дій, спрямованих на відчуження належного йому майна чи його зміну, а також відсутність можливості його відчуження, враховуючи наявність накладеного арешту на все майно відповідача в межах виконавчих проваджень, не може бути перешкодою до виконання можливого рішення суду про задоволення позову. 
Зважаючи на заявлені позовні вимоги, а також відсутність будь-яких доказів дійсного майнового стану відповідача, його умисної поведінки, спрямованої на уникнення виконання зобов`язання та відчуження належного йому нерухомого майна, наявність чи відсутність регулярних доходів, а також відсутності визначення вартості майна відповідача на встановлення його відповідності ціні позовних вимог, в задоволенні заяви про забезпечення позову слід відмовити.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Не погодившись із такою ухвалою суду, представник ОСОБА_1 – адвокат Оверковський К. В. подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким заяву про забезпечення позову задовольнити.

Рух справи в суді апеляційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 13 січня 2025 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя – Оніщук В. В., судді: Медвецький С. К., Рибчинський В. П.
Ухвалами Вінницького апеляційного суду від 16 січня 2025 року апеляційну скаргу залишено без руху, надано строк для усунення її недоліків. Витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 27 січня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі та надано строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 06 лютого 2025 року справу призначено до розгляду на 20 лютого 2025 року о 09 год. 45 хв., в подальшому розгляд справи було відкладено на 06.03.2025 року о 09 год. 30 хв. 

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Доводи апеляційної скарги зводяться до доводів заяви про забезпечення позову.
ОСОБА_1 не має і не може мати доступу до документів, які містять інформацію про вартість майна відповідача, оскільки така інформація є конфіденційною і знаходиться виключно у володінні відповідача. Позивачка не має доступу ні до майна відповідача на яке пропонується накласти арешт, ні до технічних даних тощо. Позивачка не є власником/співвласником відповідного майна відповідача, не суб`єктом персональних даних, а тому позивач не може самостійно провести оцінку майна відповідача. 
Метою забезпечення позову є запобігання ухиленню відповідача від виконання судового рішення у випадку його ухвалення на користь позивача. Забезпечення позову це заходи тимчасового характеру. У разі, якщо відповідач вважає, що забезпечення позову є непропорційним, у відповідача існує процесуальний механізм реагування щодо застосованих заходів забезпечення позову, в тому рахунку можливість надати відповідні докази про реальну вартість майна.
Позивачка вважає, що для забезпечення виконання рішення по даній справі, необхідним є вжиття судом заходів забезпечення позову, що гарантуватиме виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Накладення арешту на нерухоме майно є реальним способом забезпечення виконання судового рішення і захисту прав та інтересів позивачки у даній справі. 

Відзив на апеляційну скаргу від відповідача не надійшов.

В судовому засіданні представник позивача апеляційну скаргу підтримав з посиланням на викладені у ній підстави.
Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причин неявки не повідомив, а тому згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України його неявка не перешкоджає розгляду справи. 

Позиція суду апеляційної інстанції
Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, дійшов таких висновків.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Указаним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.
Відповідно до ч. 1 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
Згідно з ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
За змістом частин першої, другої статті 150 ЦПК України, позов може забезпечуватися, зокрема: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини (пункти 1-4, 10 ч.1 ст. 150 ЦПК України).
Як роз`яснено в пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22 грудня 2006 року, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
Виходячи з аналізу вищезазначених норм, колегія суддів констатує, що достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими заявник пов`язує застосування певного виду забезпечення позову.
Так, при зверненні до суду із заявою про забезпечення позову позивач повинен, по-перше, аргументовано обґрунтувати причини, у зв`язку з якими потрібно забезпечити позов та необхідність у цьому, по-друге, довести, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання можливого рішення суду про задоволення позову.
Підставність заяви про забезпечення позову повинна бути доведена заявником, з врахуванням вимог ст. 12 ЦПК України.
Разом з цим, цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.
Невжиття заходів забезпечення позову не повинно мати наслідком заподіяння шкоди позивачу, а вжиття таких заходів не повинно мати наслідком заподіяння шкоди заінтересованим особам.
Інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернулась в суд із позовом про стягнення заборгованості за договором позики.
Тобто предметом спірних правовідносин є вимоги, які носять майновий характер.
Згідно з п. 1 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.
Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» ЄСПЛ зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.
При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Таким чином, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.
На обґрунтування вимог заяви про забезпечення позову ОСОБА_1 зазначає, що відповідач ОСОБА_2 як власник вказаного нерухомого майна, може розпорядитися ним, відчуживши іншим особам до вирішення справи по суті, та у подальшому продовжувати уникати виконання свого обов`язку щодо повернення заборгованості.
З огляду на те, що між сторонами дійсно існує спір, предметом якого є вимога про повернення позики у значному розмірі, колегія суддів приходить переконання, що висновок місцевого суду про відсутність підстав для забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно відповідача ОСОБА_2 та неспівмірність негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову із тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, є хибними.
На думку апеляційного суду, наявність підстав для вжиття заходів для охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача, зокрема у разі задоволення позовних вимог, з метою забезпечення позивачу реального та ефективного виконання судового рішення, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення, є очевидним.
Апеляційний суд вважає, що забезпечення позову шляхом накладення арешту на відповідне майно унеможливить здійснення юридичних правочинів, реєстрації речових прав стосовно такого та як процесуальний захід, покликаний та зможе забезпечити ефективний захист прав та законних інтересів позивача, з врахуванням правовідносин, які склалися.  
Висновки місцевого суду про те, що оскільки на все майно відповідача накладено арешт в межах інших виконавчих проваджень, і у нього відсутня можливість відчужити таке майно, апеляційний суд вважає передчасними, адже у зв`язку із виконанням ОСОБА_2 зобов`язань у рамках інших виконавчих проваджень, накладений арешт може бути знятий. Окрім того такий арешт не забезпечує прав безпосередньо ОСОБА_1 . 
Обґрунтованими є твердження скаржника про те, що позивачці невідома та не може бути відома вартість майна, належного відповідачеві, його майновий стан. 
При цьому, колегія суддів враховує те, що заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер.
Також, забезпечення позову у такий спосіб не вплине на права і обов`язки осіб, які не є учасниками даної справи.
Обраний позивачкою вид забезпечення позову, шляхом накладення арешту  не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки обмежується лише можливість розпорядитися таким майном.
Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17 та у постанові Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі №643/15394/19.
При цьому, колегія суддів звертає увагу, що в разі, якщо потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпаде або зміняться обставини, що зумовили його застосування, сторони справи не позбавлені права звернутись до суду з питанням скасування заходів забезпечення позову.
Разом з тим апеляційний суд звертає увагу на те, що представник позивачки просить забезпечити позов шляхом накладення арешту на майнові права на земельну ділянку, кадастровий номер: 0520688900:01:010:0073, площею 1 га. Проте оскільки відповідно до відомостей із реєстру речових прав ОСОБА_2 не є власником вказаної земельної ділянки, а користується нею на праві оренди, підстави для задоволення заяви про забезпечення позову у цій частині відсутні.
Крім того, при забезпеченні позову та накладенні арешту на майно, відсутні підстави для заборони відповідачу вчиняти певні дії щодо вказаного майна.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Отже, доводи апеляційної скарги частково знайшли своє підтвердження під час розгляду справи апеляційним судом, а тому вона підлягає частковому задоволенню.
Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. 
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції при вирішенні заяви про забезпечення позову, припустився порушення норм процесуального права, що є підставою для скасування судового рішення з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення заяви та забезпечення позову у обраний позивачем спосіб. 

Щодо судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки судом апеляційної інстанції переглядалася ухвала суду щодо забезпечення позову, а не рішення за результатами розгляду справи, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів,

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Оверковського Костянтина Володимировича в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.
Ухвалу Вінницького районного суду Вінницької області від 20 грудня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Заяву адвоката Оверковського Костянтина Володимировича в інтересах ОСОБА_1 про забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити частково.
Накласти арешт у межах ціни позову у розмірі 51 000 доларів США на все майно (рухоме та нерухоме), грошові кошти, корпоративні права, що належать ОСОБА_2 , включаючи таке майно: 
- нежитлове приміщення, комора № ХХІХ розташована на 6 поверсі, АДРЕСА_1 ; 
- нежитлова будівля, корівника № 2, адреса нерухомого майна: АДРЕСА_2 ; 
- нежитлова будівля, корівника № 3, адреса нерухомого майна: АДРЕСА_2 ; 
- 1/4 квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .
У задоволенні решти вимог заяви відмовити.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

ОСОБА_1 – РНОКПП НОМЕР_1 ; АДРЕСА_4 .
ОСОБА_2 – РНОКПП НОМЕР_2 ; АДРЕСА_5 .

Головуючий                                                                              В. В. Оніщук

Судді                                                                                      С. К. Медвецький

                                                                                         В. П. Рибчинський