КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
                                              
справа №373/1772/24                                                       Головуючий у 1 інстанції: Лебідь В.В.
провадження №22-ц/824/3011/2025                                     Головуючий суддя: Олійник В.І.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
24 січня 2025 року                                                                                       м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:
Головуючого судді: Олійника В.І., 
суддів: Музичко С.Г., Сушко Л.П.,
розглянувши у письмовому провадженні справу апеляційною скаргою адвоката Кожуховського Олега Вікторовича, який діє в інтересах  ОСОБА_1 на ухвалу Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 16 вересня 2024 року про передачу справи на розгляд іншого суду у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 , виконавчий комітет Переяславської міської ради Київської області, про визнання особи недієздатною та призначення їй опікуна,-
 
в с т а н о в и в :
 
У серпні 2024 року адвокат Кожуховський О.В., який діє в інтересах заявника ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, в якій просив визнати недієздатною ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка зареєстрована по АДРЕСА_1 , фактично проживаючу за адресою: АДРЕСА_2 , встановити опіку над нею та призначити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , опікуном її матір ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка зареєстрована по АДРЕСА_1 , фактично проживаючу за адресою: АДРЕСА_2 .
Ухвалою Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 16 вересня 2024 року матеріали даної цивільної справи передано за підсудністю до Дніпровського районного суда міста Києва.
В апеляційній скарзі адвокат Кожуховського О.В., який діє в інтересах заявника ОСОБА_1 , з підстав порушення судом норм процесуального права ставить питання про скасування ухвали суду першої інстанції та направлення справи для розгляду до Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області.
В обгрунтування скарги зазначає, що суд першої інстанції невірно посилається на ч. 1 ст.295 ЦПК України, відповідно до якої заява про обмеження цивільної дієздатності фізичної особи, у тому числі неповнолітньої особи, чи визнання фізичної особи недієздатною подається до суду за місцем проживання цієї особи, а якщо вона перебуває на лікуванні у закладі з надання психіатричної допомоги - за місцезнаходженням цього закладу. 
Вважає, що суд першої інстанції проводить невірну аналогію з ч.1 ст.27 ЦПК України, згідно з якою позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.
Вказує, що в даному випадку процесуальним законом встановлена виключна підсудність у справах за заявами про визнання фізичної особи недієздатною. 
Мова йде про фактичне місце проживання особи, а не зареєстроване у встановленому законом порядку. 
Правильність саме такої позиції підтверджує також наявність такої умови як «перебування на лікуванні у закладі з надання психіатричної допомоги», у такому випадку заява подається за місцезнаходженням цього закладу, якщо особа, щодо якої вирішується справа, перебуває фактично, а не є лише зареєстрованою. 
При цьому, матеріали справи містять докази щодо фактичного проживання заявниці та її дочки саме у АДРЕСА_2 , де вони проживають у власному будинку заявниці, докази чому також містяться у матеріалах справи. 
Зазаначає, що заявниця здійснює свою підприємницьку діяльність саме у місті Переяславі, її амбулаторна картка перебуває у КНП «Переяславська БЛІЛ», про що свідчить доданий до матеріалів висновок про стан здоров`я заявниці. 
Крім того, саме місцевою службою у справах сім`ї та дітей формувалася справа дочки заявниці, фахівці переяславської служби здійснювали необхідні огляди житла і таке інше.
Учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.
Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до  вимог ст.263  ЦПК України  судове рішення  повинно ґрунтуватися  на засадах  верховенства права,  бути законним  і обґрунтованим.  Законним є рішення,  ухвалене судом  відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм  процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
За ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Згідно з  ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України  суд апеляційної  інстанції переглядає  справу за  наявними в ній і  додатково поданими  доказами та  перевіряє законність  і обґрунтованість  рішення суду  першої інстанції  в межах доводів та  вимог апеляційної  скарги.  Суд апеляційної  інстанції досліджує  докази,  що стосуються  фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
За ст.369 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду про передачу справи на розгляд іншого суду (п.9 ч.1 ст.353 ЦПК) розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій  публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).
Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.
Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників. (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13-ц)
За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Передаючи справу на розгляду іншого суду, суд першої інстанції виходив з того, що дана справа не відноситься до підсудності Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області, оскільки зареєстроване місце проживання заявника не належить за територіальністю.
Такі висновки відповідають обставинам справи та вимогам закону, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.
Згідно положень Закону «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою КМУ від 2 березня 2016 року №207, Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою КМУ від 7 лютого 2022 року №265, який набрав чинності 14 березня 2022 року, особа може мати декілька місць проживання/перебування. Водночас законодавством визначено необхідність проведення реєстрації (декларування) місця проживання/ перебування особи, яка може бути здійснена тільки за однією адресою за її власним вибором, в тому числі й на підставі договору оренди житлового приміщення.
Реєстрація (декларування) місця проживання чи перебування у встановленому порядку має значення для реалізації окремих прав особи, зокрема, під час вибору суду, якому підсудна справа. Положення частини першої статті 27, частини першої статті 28 ЦПК імперативно встановлюють, що визначення територіальної юрисдикції (підсудності) здійснюється з урахуванням зареєстрованого місця проживання або перебування фізичної особи - сторони у справі, якщо інше не передбачено законом. Зазначена вимога процесуального закону унеможливлює зловживання процесуальними правами при визначенні підсудності.
ЦПК передбачено використання лише зареєстрованого місця проживання, фактичне місце проживання фізичної особи не має правового значення.
Використання для встановлення конкретного суду за визначеною територіальною підсудністю фактичної адреси проживання матиме наслідком невизначеність при вчиненні окремих процесуальних дій, адже фактичне місце проживання може змінюватись чи не щодня.
Крім того, особа може мати більше ніж одне фактичне місце проживання, але зареєстрованим може бути лише одне місце проживання.
Звернення позивача до суду з позовом за місцем його перебування без підтвердження реєстрації не відповідає нормам статті 28 ЦПК України (Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду вважала за необхідне відступити від висновку щодо застосування норм процесуального права (частина перша статті 28 ЦПК України), викладеного у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2022 року у справі №556/1395/21, Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного від 12 лютого 2020 року у справі №161/1246/18 щодо визначення підсудності за фактичним місцем проживання або перебування позивача, відмінним від зареєстрованого).
Виходячи з наведеного, оскільки місце реєстрації ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відноситься до Дніпровського району, то заяву про визнання особи недієздатною та призначення їй опікуна слід було подавати до Дніпровського районного суду м. Києва.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку щодо залишення без задоволення апеляційної скарги адвоката Кожуховського О.В., який діє в інтересах  ОСОБА_1 та залишення без змін ухвали Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 16 вересня 2024 року про передачу справи на розгляд іншого суду.
 
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, суд,-
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу адвоката Кожуховського Олега Вікторовича, який діє в інтересах  ОСОБА_1 , залишити без задоволення.
Ухвалу Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 16 вересня 2024 року про передачу справи на розгляд іншого суду залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.
 
Головуючий:                       
 
Судді: