ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
08 січня 2025 року
м. Київ
 
справа № 742/3390/23
провадження № 61-4270св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: компанія Тека-Груп Фаундеішн (Teka-Group Foundation), ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представник Карпенко Віктор Костантинович , на постанову Чернігівського апеляційного суду від 11 березня 2024 року у складі колегії суддів: Шарапової О. Л., Євстафіїва О. К., Скрипки А. А.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2023 року позивач звернувся до суду із позовом про захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування заподіяної моральної шкоди.
Позовну заяву обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 на веб-сайті АНТИКОР (за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_2 ) була опублікована стаття авторства ОСОБА_4 під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_6». У статті наявні твердження, які містять недостовірну інформацію і порочать честь, гідність та ділову репутацію позивача, а саме:
«Виявилося, що під прикриттям будівництва бази відпочинку фірма ОСОБА_1 мила пісок, руйнуючи берегову лінію»;
«Проте історія земельної ділянки, яку захопив ОСОБА_1 , варта того, щоб про неї розповісти»;
«Так сталося і з ділянкою, на якій ОСОБА_1 будує базу відпочинку та заразом миє пісок…»;
«Загальним підсумком знадобилося менше двох місяців, щоб державний ліс опинився у приватній власності фірми шановного ОСОБА_1 ».
У зв`язку із чим він просив визнати недостовірною і такою що не відповідає дійсності, порушує його права на честь, гідність і ділову репутацію, інформацію; зобов`язати відповідачів спростувати недостовірну інформацію, відшкодувати завдану моральну шкоду у розмірі 1 (одна) гривня.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 20 грудня 2023 року у складі судді Бездідька В. М. позов ОСОБА_1 до компанії Тека-Груп Фаундеішн (Teka-Group Foundation) про захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування заподіяної моральної шкоди задоволено.
Визнано недостовірною і такою, що не відповідає дійсності, порушує права ОСОБА_1 на честь, гідність і ділову репутацію, інформацію, опубліковану
ІНФОРМАЦІЯ_1 на веб-сайті «ІНФОРМАЦІЯ_3 » у статті під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_6 », яка розміщена за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_2 а саме: визнано недостовірними такі твердження:
«Виявилося, що під прикриттям будівництва бази відпочинку фірма ОСОБА_1 мила пісок, руйнуючи берегову лінію»;
«Проте історія земельної ділянки, яку захопив ОСОБА_1 , варта того, щоб про неї розповісти»;
«Так сталося і з ділянкою, на якій ОСОБА_1 будує базу відпочинку та заразом миє пісок…»;
«Загальним підсумком знадобилося менше двох місяців, щоб державний ліс опинився у приватній власності фірми шановного ОСОБА_1 ».
Зобов`язано компанію «Тека-Груп Фаундеішн» (TekaGroupFoundation) протягом трьох робочих днів з дня набрання судовим рішенням у цій справі законної сили спростувати недостовірну інформацію у такий самий спосіб, як вона була поширена, а саме: розмістити на веб-сайті ІНФОРМАЦІЯ_7 в мережі Інтернет резолютивну частину рішення із заголовком:
«Спростування! Інформація, опублікована ІНФОРМАЦІЯ_5 на веб-сайті АНТИКОР у статті під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_6 - є недостовірною і такою, що порушує права ОСОБА_1 на честь, гідність і ділову репутацію.»
Стягнуто із компанії «Тека-Груп Фаундеішн» (TekaGroupFoundation) на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди у розмірі 1 (одна) гривня.
Стягнуто із компанії «Тека-Груп Фаундеішн» (TekaGroupFoundation) на користь ОСОБА_1 4 831,20 грн судового збору.
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування заподіяної моральної шкоди відмовлено.
Ухвалюючи своє рішення про задоволення позовних вимог щодо компанії «Тека-Груп Фаундеішн», суд першої інстанції виходив із того, що опублікована (розповсюджена) щодо позивача недостовірна інформація є фактичними твердженнями (а не оціночними судженнями) та не відповідає дійсності, тобто
є недостовірною; опублікована у статті інформація, яка є предметом позовних вимог, є недостовірною, а тому підлягає спростуванню у такий самий спосіб, якою вона була розповсюджена.Щодо позовної вимоги про відшкодування заподіяної моральної шкоди, то суд вважав, що заявлений позивачем розмір моральної шкоди у розмірі 1 грн є обґрунтованим, розумним та справедливим із тими душевними стражданнями, яких позивач зазнав і продовжує зазнавати у зв`язку із поширенням недостовірної інформації щодо нього.
Районний суд установив, що у діях відповідача - компанії Teka-Group Foundation щодо поширення завідомо недостовірних тверджень про позивача наявні усі обов`язкові елементи для притягнення його до матеріальної відповідальності за моральну шкоду, завдану позивачу: неправомірні дії відповідача щодо позивача; наявність моральної шкоди у позивача; причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями та моральною шкодою; вина відповідача. Отже, позовні вимоги до компанії Teka-Group Foundation є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Щодо позовних вимог до ОСОБА_2 місцевий суд вважав, що у їх задоволенні необхідно відмовити, оскільки достовірно неможливо встановити, що
ОСОБА_2 є засновником та дійсним власником (реєстрантом) веб-сайту ІНФОРМАЦІЯ_8, отже є неналежним відповідачем у справі.
Короткий зміст додаткового рішення суду першої інстанції
Додатковим рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області
від 19 січня 2024 року у складі судді Бездідька В. М. заяву представника відповідача задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати, пов`язані з отриманням правничої допомоги адвоката, у розмірі 20 000,00 грн.
Суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність стягнення з позивача
у справі ОСОБА_1 на користь відповідача у справі ОСОБА_2 в рахунок відшкодування витрат на правничу допомогу у розмірі 20 000,00 грн, оскільки рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 20 грудня 2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 відмовлено повністю, представництво інтересів відповідача здійснювалось  адвокатом Карпенком В. К. на підставі договору про надання правової допомоги від 10 березня 2023 року, сума витрат згідно з актом наданих послуг становить 20 000,00 грн, на підтвердження оплати наданих послуг у сумі 20 000,00 грн надано копію квитанції до прибуткового касового ордеру, тому подана заява про винесення додаткового рішення щодо вирішення питання стосовно стягнення
з позивача на користь відповідача судових витрат підлягає задоволенню
у повному обсязі.
Короткий зміст оскаржуваного рішення суду апеляційної інстанції
Постановою Чернігівського апеляційного суду від 11 березня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Додаткове рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 19 січня 2024 року скасовано.
У задоволенні заяви ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення відмовлено.
Апеляційний суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги, скасування додаткового рішення суду першої інстанції та постановлення рішення про відмову
у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення, оскільки за змістом договору про надання правової допомоги від 10 березня 2023 року, укладеного між ОСОБА_2 та адвокатом Карпенком В. К., конкретний розмір гонорару між сторонами не погоджений. У свою чергу статтею 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи
 
У березні 2024 року ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представник
Карпенко В. К., через підсистему «Електронний суд» звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Чернігівського апеляційного суду
від 11 березня 2024 року, в якій просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі додаткове рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 19 січня 2024 року.
 
Касаційну скаргу заявник обґрунтовує тим, що суд апеляційної інстанції безпідставно відмовив у стягненні витрат на правову допомогу та не урахував правові позиції Верховного Суду, висловлені у постановах від 20 листопада
2020 року у справі № 910/13071/19 та від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України, далі - ЦПК України).
 
У касаційній скарзі заявник також зазначає, що пунктом 2.1 договору
від 10 березня 2023 року № 654/С сторони передбачили, що за представлення інтересів ОСОБА_2 в будь-яких судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій гонорар адвоката не може бути меншим за рекомендації щодо розмірів гонорарів адвокатів, затверджених Радою адвокатів Чернігівської області, який сплачується на підставі підписаного акта приймання-передачі послуг за конкретні дії у кожній справі. Рішенням ради адвокатів Чернігівської області від 17 березня 2023 року № 119 були затверджені рекомендації щодо розміру гонорарів адвокатів Чернігівської області. Відповідно до цього між ОСОБА_2 та адвокатом Карпенком В. К. був підписаний акт приймання-передачі послуг від 19 грудня
2023 року, прибутковий касовий ордер за формою № КО-1 від 19 грудня 2023 року. Суд апеляційної інстанції фактично протиправно втрутився у відносини між адвокатом та клієнтом. Верховний Суд неодноразово зазначав, що витрати на правничу допомогу не мають граничної межі. Таким чином, розмір суми, що підлягає сплаті, в порядку компенсації витрат адвоката, встановлюється згідно
з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів та можуть дорівнювати будь-якій сумі, визначеній в договорів про надання таких послуг. Чинним процесуальним законодавством не передбачено обов`язку сторони, яка заявляє клопотання про відшкодування витрат на правничу допомогу, доводити обґрунтованість їх ринкової вартості.
 
У квітні 2024 року до Верховного Суду через систему «Електронний суд» від ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Залізняк І. І., надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_2 , в якому позивач, посилаючись на необґрунтованість касаційної скарги, просить залишити її без задоволення,
а постанову апеляційного суду - без змін, оскільки вона є законною.
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду касаційна скарга ОСОБА_2 передана на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.
Ухвалою Верховного Суду від 05 квітня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі (з підстав, передбачених пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України), витребувано матеріали справи № 742/3390/23 із Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області та встановлено учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.
У квітні 2024 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи № 742/3390/23.
Позиція Верховного Суду
 
З огляду на зміст та прохальну частину касаційної скарги, перегляд справи
у Верховному Суді здійснюється лише щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції; щодо суті спору перегляд справи
в порядку касаційного провадження судом касаційної інстанції не здійснюється.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                         є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених             у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи                                 з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення,                      а оскаржувана постанова - без змін, оскільки її ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами (щодо предмета оскарження)
 
19 грудня 2023 року представник ОСОБА_2 - адвокат Карпенко В. К. звернувся до суду першої інстанції з клопотанням про компенсацію судових витрат у справі, де зазначав, що станом на 19 грудня 2023 року ОСОБА_2 поніс витрати на правничу допомогу на суму 20 000,00 грн.
 
На підтвердження понесених витрат на отримання професійної правничої допомоги до суду першої інстанції надано: ордер про надання правової допомоги від 26 вересня 2023 року, квитанцію до прибуткового касового ордера № 30
від 19 грудня 2023 року про сплату ОСОБА_2 20 000,00 грн, акт про надання послуг адвокатом згідно з договором про надання правничої допомоги
від 10 березня 2023 року № 654-С, з якого випливає, що на ознайомлення
з матеріалами справи із отриманням фотографій у адвоката було витрачено 2 год, у зв`язку з чим гонорар склав 4 000,00 грн; на вивчення судової практики витрачено адвокатом 2 год, у зв`язку з чим гонорар склав 4 000,00 грн; гонорар адвоката за письмові пояснення склав 2 000,00 грн та за представлення інтересів ОСОБА_2 в Прилуцькому міськрайонному суді Чернігівської області склав 10 000,00 грн, а всього - 20 000,00 грн.
 
Згідно з пунктом 2.1 договору про надання правничої допомоги від 10 березня 2023 року № 654-С за здійснення дій, визначених у пункті 1.1 цього договору, за домовленістю сторін гонорар адвоката сплачується помісячно на підставі виставленого рахунку адвокатом за здійснення дій по кожній конкретній справі
з обов`язковим підписанням акта прийняття-передачі наданих послуг з правничої допомоги. Гонорар адвоката не може бути меншим за рекомендації щодо розмірів гонорарів адвокатів, затверджених Радою адвокатів Чернігівської області.
 
Правове регулювання та мотиви, з яких виходить Верховний Суд
 
Статтею 2 ЦПК України визначено, що суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
 
Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема: змагальність сторін; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
 
Відповідно до частини першої статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.
 
Частинами першою та третьою статті 133 ЦПК України передбачено, що  судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з  розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
 
Згідно зі статтею 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.
 
У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.
 
Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.
 
Суд може попередньо визначити суму судових витрат (крім витрат на професійну правничу допомогу), пов`язаних з розглядом справи або певною процесуальною дією. Така попередньо визначена судом сума не обмежує суд при остаточному визначенні суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.
 
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
 
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
 
У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).
 
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України).
 
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які  сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
 
Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду
від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод
1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).
 
У рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).
 
За наявності угод, які передбачають «гонорар успіху», ЄСПЛ керується саме наведеними вище критеріями при присудженні судових та інших витрат, зокрема, 
у рішенні від 22 лютого 2005 року у справі «Пакдемірлі проти Туреччини» (Pakdemirli v. Turkey, заява № 35839/97) суд також, незважаючи на укладену між сторонами угоду, яка передбачала «гонорар успіху» у сумі 6 672,9 євро, однак, на думку суду, визначала зобов`язання лише між заявником та його адвокатом, присудив 3 000 євро як компенсацію не лише судових, але й інших витрат (§ 70-72).
 
З урахуванням наведеного вище не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (пункт 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).
 
Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (правова позиція, висловлена Об`єднаною палата Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19).
 
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
 
Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
 
У суді першої інстанції сторона відповідача ОСОБА_2 надала на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000,00 грн договір про надання правової допомоги від 10 березня 2023 року № 654-С, акт наданих послуг, копію квитанції до прибуткового касового ордера, ордер адвоката Карпенка В. К. на надання правничої (правової) допомоги. Урахувавши зазначені документи, а також те, що рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 20 грудня 2023 року у задоволенні позову до відповідача ОСОБА_2 відмовлено у повному обсязі, районний суд дійшов висновку про задоволення заяви адвоката Карпенка В. К., який представляв інтереси відповідача ОСОБА_2 , та відшкодування витрат на суму 20 000,00 грн у повному обсязі.
 
У свою чергу апеляційний суд скасував додаткове рішення суду першої інстанції та відмовив у задоволенні заяви ОСОБА_2 , посилаючись на те, що умовами договору про надання правової допомоги від 10 березня 2023 року № 654-С, укладеного між відповідачем ОСОБА_2 та адвокатом Карпенком В. К., конкретний розмір гонорару між сторонами не погоджений. 
 
Колегія суддів Верховного Суду погоджується із таким висновком суду апеляційної інстанції, що ґрунтується на дослідженні наявних у справі доказів та відповідає пункту 2.1 договору про надання правової допомоги від 10 березня 2023 року № 654-С, відповідно до якого за здійснення дій, визначених у пункті 1.1 цього договору (в якому йдеться про юридичний супровід клієнта та представлення його інтересів), за домовленістю сторін гонорар адвоката сплачується помісячно на підставі виставленого рахунку адвокатом за здійснення дій по кожній конкретній справі з обов`язковим підписанням акта прийняття-передачі наданих послуг з правничої допомоги. Гонорар адвоката не може бути меншим за рекомендації щодо розмірів гонорарів адвокатів, затверджених Радою адвокатів Чернігівської області.
 
Разом з тим стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлює, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються
в договорі про надання правничої допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
 
З аналізу зазначеної норми слідує, що гонорар може встановлюватися у формі:
- фіксованого розміру,
- погодинної оплати.
 
Проте у договорі про надання правової допомоги від 10 березня 2023 року № 654-С сторони не погодили ні фіксований розмір оплати гонорару, ні погодинну оплату послуг адвоката Карпенка В. К., що свідчить про неможливість обчислити його розмір.
 
Колегія суддів зауважує, що неврахування судом умов договору про надання правової допомоги щодо порядку обчислення гонорару не відповідає принципу свободи договору, закріпленому у статті 627 Цивільного кодексу України (далі -
ЦК України).
 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
 
Верховний Суд вже звертав увагу, що при обчисленні гонорару слід керуватися зокрема умовами укладеного між замовником і адвокатом договору про надання правової допомоги (частина друга статті 137 ЦПК України, частина друга статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») (див. постанову Верховного Суду від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц, провадження № 61-21197св19).
 
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц; пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2021 року
у справі № 910/12876/19).
Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається частиною першою статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» як «форма винагороди адвоката», але в розумінні ЦК України становить ціну такого договору.
 
Отже, висновки апеляційного суду відповідають статтям 137, 141 ЦПК України та статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», із наданням належної оцінки наданим стороною відповідача ОСОБА_2 доказам.
 
Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, та спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів саме в тому контексті, який, на думку заявника, підтверджує його позицію.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів                                є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
 
Посилання заявника на загальні висновки у постановах Верховного Суду щодо застосування норм права не підтверджують доводів касаційної скарги про те, що апеляційний суд неправильно застосував норми матеріального права чи порушив норми процесуального права при постановленні оскаржуваного рішення, оскільки фактичні обставини у наведених як приклад справах відрізняються від тих, що установлені судом у розглядуваній справі.
 
Так, у справі № 910/13071/19 Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду зазначив, що виходячи з аналізу положень статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту адвокат отримує винагороду у вигляді гонорару, обчислення якого, підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Водночас розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право
у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань, з урахуванням складності справи, кваліфікації, досвіду і завантаженості адвоката та інших обставин. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. У разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу й обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю. Отже, діяльність адвоката
є оплачуваною працею і така оплата у вигляді гонорару здійснюється на підставі укладеного між адвокатом та його клієнтом договору про надання правової допомоги.
 
У межах наведеної справи № 910/13071/19 відповідач доводив, що на підставі наданих позивачем доказів неможливо достовірно встановити дійсні послуги
з професійної правничої допомоги та просив суд відмовити позивачу у задоволенні його заяви про розподіл судових витрат у суді касаційної інстанції, проте Верховний Суд із цим не погодився, оскільки укладенням угоди від 28 грудня
2018 року про внесення змін до договору від 24 січня 2018 року «Про надання правової допомоги адвокатом», адвокат та позивач-клієнт доповнили договір прейскурантом цін на послуги з надання професійної правової допомоги у редакції від 28 грудня 2018 року та ввели його в дію з 01 січня 2019 року. Отже, такими конклюдентними діями сторони договору про надання правової допомоги адвокатом від 24 січня 2018 року фактично пролонгували його дію на наступний 2019 рік на тих самих умовах (пункт 4.1 договору від 24 січня 2018 року). Також, матеріалами справи підтверджується факт укладення між адвокатом та позивачем-клієнтом угоди від 14 травня 2020 року до договору про надання правової допомоги адвокатом від 24 січня 2018 року, у якій сторони погодили, що клієнт доручає адвокату подати до суду касаційної інстанції касаційну скаргу на постанову Північного апеляційного господарського суду у справі № 910/13071/19 із визначенням вартості послуг із складання касаційної скарги у розмірі
4 000,00 грн. Отже, адвокат та клієнт-позивач не припиняли правовідносин за договором про надання правової допомоги адвокатом від 24 січня 2018 року
у 2020 році, так як у травні 2020 року уклали угоду до чинного договору від 24 січня 2018 року з визначенням повноважень адвоката на представництво інтересів клієнта - ПАТ «Кременчуцький сталеливарний завод» у суді касаційної інстанції при розгляді справи № 910/13071/19.
 
У справі № 922/1964/21 Велика Палата Верховного Суду дійшла такого правового висновку: учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права. У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат
у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.
 
У межах справи № 922/1964/21:
за заявою № 1 про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу сторони у договорі про надання правової допомоги № Ю-1905 узгодили фіксований розмір винагороди адвокатського бюро за юридичні послуги у розмірі 60 000,00 грн;
за заявою № 2 про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу - сторони домовилися, що вартість та порядок оплати послуг визначаються додатковими угодами до договорів про надання правової допомоги, а додатковими угодами до цих договорів сторони погодили, що винагорода Адвокатського об`єднання «Баррістерс» розраховується відповідно до погодинних ставок і вказується в акті приймання-передачі наданих послуг. Оплата здійснюється шляхом перерахування грошових коштів на рахунок АО «Баррістерс» протягом 7 (семи) календарних днів з моменту підписання сторонами додаткових угод № 1 відповідно до орієнтовного розрахунку вартості послуг (додатки 1), які є невід`ємними частинами додаткових угод № 1 до договорів № 02/04-3, № 02/04-4, № 02/04-5;
за заявою № 3 про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу - пунктом 2 додаткової угоди від 11 листопада 2021 року до договору № Ю-1905 встановлено, що розмір винагороди адвокатського бюро за юридичні послуги, вказані в пунктах 1.1, 1.2 цієї додаткової угоди, визначається виходячи з погодинної ставки за послуги адвоката в сумі 2 000,00 грн, ПДВ не передбачено;
за заявою № 4 про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу - сторони погодили, що вартість та порядок оплати послуг визначаються додатковими угодами до даного договору, а згідно з пунктами 3.1 та 3.3 додаткових угод № 1 до договорів № 28.09.21-1, № 28.09.21-2, № 28.09.21-3 винагорода адвоката розраховується відповідно до погодинних ставок адвоката і вказується в акті приймання-передачі наданих послуг.
Рішеннями судів стягнуто відповідні витрати із позивачки на користь заявників, із чим Верховний Суд погодився, зменшивши лише їх вартість при розгляді заяви № 4.
 
Отже, умовами договорів про надання правової допомоги сторони у справах № 910/13071/19 та № 922/1964/21 погоджували розмір винагороди адвокатів/адвокатського бюро, об`єднання, натомість у цій справі така умова відсутня, а посилання заявника на загальні висновки у наведених постановах Верховного Суду щодо застосування відповідних норм права не підтверджують доводів касаційної скарги про те, що апеляційним судом неправильно застосовано норми матеріального права чи порушено норми процесуального права при постановлені оскаржуваної постанови.
На предмет подібності належить оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними                   у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (пункт 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19).
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення                 у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить  з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як                           у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені                       у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків апеляційного суду.
 
Незгода заявника із судовим рішенням, висновками щодо встановлених обставин та оцінкою доказів не є підставою для скасування оскаржуваної постанови апеляційного суду.
 
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
 
Доводи касаційної скарги спростовуються матеріалами справи, змістом оскаржуваного судового рішення, зводяться до незгоди з висновками апеляційного суду, переоцінки доказів у справі, що в силу приписів статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції, чи ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права і незгоді з ухваленим судовим рішенням.
 
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію                           про захист прав людини і основоположних свобод і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.
 
ЄСПЛ зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи           (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
 
Верховний Суд, застосувавши правило частини третьої статті 401 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін.
 
Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає. 
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представник Карпенко Віктор Костантинович , залишити без задоволення.
 
Постанову Чернігівського апеляційного суду від 11 березня 2024 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття,                 є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:	І. Ю. Гулейков	
 	     	
 	Р. А. Лідовець	
 	     	
 	Д. Д. Луспеник