ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
12 березня 2025 року 
м. Київ
 
справа № 759/13645/15-ц
провадження № 61-80св25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого  -	Луспеника Д. Д.,	 	
суддів:	Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В.,	Гулька Б. І.,  Лідовця Р. А.,  	
 
учасники справи:
позивач - Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та кредит»,
відповідач - ОСОБА_1 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Неженець-Чеканова Натела Євгенівна, на постанову Київського апеляційного суду від 18 грудня 2024 року у складі колегії суддів: Невідомої Т. О., Нежури В. А., Соколової В. В.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та заяви по залишення позову без розгляду
У серпні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» в особі «Філії «Центральне регіональне управління Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , у якому просило в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за договором про невідновлювальну кредитну лінію від 05 грудня 2007 року № 01-07-Ил/16 в сумі 44 572,00 дол. США та 5 739 820,14 грн звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , шляхом визнання права власності на зазначене майно за позивачем за ціною, визначеною на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності на момент проведення державної реєстрації права власності на зазначене майно, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.
28 березня 2016 року Бондар О. О., яка діяла в інтересах АТ «Банк «Фінанси та Кредит» на підставі довіреності від 18 березня 2015 року № 3-2-43110/24456, виданої уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Банк «Фінанси та Кредит» Чернявською О. С. (далі - Уповноважена особа ФГВФОна ліквідацію АТ «Банк «Фінанси та Кредит» Чернявська О. С.), звернулася до суду із заявою, в якій, посилаючись на положення 
статті 207 Цивільного процесуального кодексу України 2004 року (далі - ЦПК України 2004 року), просила позовну заяву у цивільній справі за позовом ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки залишити без розгляду.
Короткий зміст судових рішень
Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 13 червня 2016 року позов ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки залишено без розгляду.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що заява про залишення позову без розгляду подана з дотриманням вимог процесуального закону, а тому відповідно до вимог пункту 5 частини першої статті 207 ЦПК України 2004 року підлягає задоволенню.  
Постановою Київського апеляційного суду від 18 грудня 2024 року апеляційну скаргу Державної іпотечної установи задоволено.
Ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 13 червня 2016 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що заявлене представником ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» - Бондар О. О. клопотання про залишення позовної заяви без розгляду суперечить інтересам банку, оскільки ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» не уповноважувало Бондар О. О. на вчинення таких дій.
Державна іпотечна установа набула права та обов`язки кредитора за договором про відступлення права вимоги 18 вересня 2015 року. Тобто відбулося матеріальне правонаступництво заявника. Проте питання процесуального правонаступництва у цій справі судом першої інстанції не віршувалося.
За таких обставин суд апеляційної інстанції, урахувавши, що на час залишення позову без розгляду за заявою ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на підставі договору про відступлення права вимоги від 11 лютого 2015 року № 17/4-В ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» відступило Державній іпотечній установі своє право вимоги до боржника ОСОБА_1 за кредитним договором від 05 грудня 2007 року № 01-07-Ил/16, апеляційний суд дійшов висновку, що оскаржуваною ухвалою порушено права нового кредитора.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи  
У травні 2025 року  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Неженець-Чеканова Н. Є., звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Київського апеляційного суду від 18 грудня 2024 року в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило оскаржуване судове рішення скасувати та залишити в силі ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 13 червня 2016 року. 
 
Касаційна скарга обґрунтована тим, що вирішуючи питання про поновлення строку на апеляційне оскарження та відкриття апеляційного провадження, апеляційний суд неправильно застосував частину другу статті 358 ЦПК України. Не звернув уваги на те, що річний строк для подання апеляційної скарги сплив у червні 2017 року, тобто понад 6 років тому. 
 
При цьому, протягом 2016-2019 років не було введено ані карантинних обмежень, ані воєнного стану, які, у разі доведення, могли б вважатися обставинами непереборної сили, що перешкоджали Державній іпотечній установі звернутися до суду з апеляційною скаргою у перебачений законом строк. 
 
Крім того, ухвала Святошинського районного суду міста Києва від 13 червня 2016 року не стосувалася прав та інтересів Державної іпотечної установи, яка не була та не є стороною у справі. Питання процесуального правонаступництва перед судом ані АТ «Банк «Фінанси та Кредит», ані Державна іпотечна установа не порушували, тобто їх процесуальна поведінка понад 8 років була пасивною. 
 
Посилаючись на те, що у спірних правовідносинах відбулося матеріальне правонаступництво, суд апеляційної не врахував, що правонаступник особи, яка ініціювала розгляд справи, не може вважатися особою, яка не була залучена у справу та яку не було повідомлено про розгляд справи. 
 
За таких обставин суд апеляційної інстанції при вирішенні питання про поновлення строку на апеляційне оскарження та відкриття апеляційного провадження мав застосувати статтю 358 ЦПК України та відмовити у відкритті апеляційного провадження. 
 
Наявність права вимоги до боржника внаслідок матеріального правонаступництва не призводить до автоматичного процесуального правонаступництва, натомість здійснення процесуального правонаступництва потребує активних дій з боку нового кредитора. Оскаржувана ухвала суду першої інстанції не перешкоджала реалізації новим кредитором своїх прав вимоги до боржника в судовому порядку. 
 
Посилання Державної іпотечної установи на те, що їй не було відомо про наявність оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, є непереконливими, оскільки питання інформування первинним кредитором свого правонаступника щодо прав вимоги до боржника, зокрема й про судові справи, мало вирішуватися виключно між первинним та новим кредитором. Необізнаність нового кредитора не могла бути і не є перешкодою для реалізації ним свого права на звернення до суду з відповідним позовом до боржника. 
 
Вирішуючи питання про відкриття апеляційного провадження, суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що апеляційна скарга подана з порушенням вимог процесуального закону, зокрема у ній не зазначено позивача - АТ «Банк «Фінанси та Кредит», який перебуває у стані припинення, однак не є припиненим. 
 
Суд апеляційної інстанції проігнорував відсутність факту процесуального правонаступництва у справі з боку позивача та не залучив до апеляційного розгляду справи позивача, що є грубим порушенням норм процесуального права, зважаючи на те, що заміна позивача у справі внаслідок правонаступництва, можлива на будь-якій стадії судового процесу.  
 
Апеляційний суд не врахував, що усі дії, вчинені у цивільному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього так само, як вони були обов`язкові для особи, яку він замінив. 
 
Крім того, суд апеляційної інстанції не врахував, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08 вересня 2021 року № 945 «Деякі питання приєднання Державної іпотечної установи до приватного акціонерного товариства «Українська фінансова житлова компанія» Державна іпотечна установа з 2021 року перебуває у стані припинення. 
 
Згідно з пунктом 3 зазначеної постанови установлено, що за договорами, укладеними Державною іпотечною установою, здійснюється перехід прав та обов`язків до Приватного акціонерного товариства «Українська фінансова житлова компанія» (далі - ПП «Українська фінансова житлова компанія») в обсязі та на умовах, що існуватимуть на момент підписання передавального акта.
 
Суд апеляційної інстанції не перевірив, чи відбувся на час звернення до суду з апеляційною скаргою перехід прав та обов`язків Державної іпотечної установи до ПП «Українська фінансова житлова компанія», тобто, чи мав заявник відповідні повноваження.
 
У січні 2025 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від Державної іпотечної установи, у якому заявник просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
 
Відзив мотивовано тим, що постанова Київського апеляційного суду від 18 грудня 2024 року є законною та обґрунтованою, доводи касаційної скарги ОСОБА_1 висновків суду апеляційної інстанції не спростовують. 
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 03 січня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Неженець-Чеканова Н. Є., на постанову Київського апеляційного суду від 18 грудня 2024 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д. 
Ухвалою Верховного Суду від 14 січня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Неженець-Чеканова Н. Є., з підстав, визначених частиною другою статті 389 ЦПК України; витребувано зі Святошинського районного суду міста Києва матеріали цивільної справи № 759/13645/15-ц; надано учасникам справи строк для подання відзиву.
У лютому 2025 року матеріали справи № 759/13645/15-ц надійшли до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Сулу від 26 лютого 2024 року справу призначено до судового розгляду. 
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених 
у пунктах 2, 3  частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково. 
Фактичні обставини справи
Суди встановили, що у серпні 2015 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» звернулося до  суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 10 вересня 2015 року відкрито провадження у справі.
11 лютого 2015 року між Державною іпотечною установою та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» укладений договір відступлення права вимоги № 17/4-В, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С. В., зареєстрований в реєстрі за № 616, згідно з яким Державна іпотечна установа набула всі права вимоги за кредитним договором від 05 грудня 2007 року 
№ 01-07-Ил/16.
Згідно з підпунктом 6.1 договору про відступлення права вимоги від 11 лютого 2015 року № 17/4-В цей договір є правочином з відкладеними умовами та набуває чинності з моменту його підписання сторонами та нотаріального посвідчення і діє до повного виконання сторонами своїх обов`язків за цим договором.
Підпунктом 2.1 договору про відступлення права вимоги від 11 лютого 2015 року № 17/4-В передбачено, що пункт 1.2 набирає чинності в день прийняття рішення Національним банком України про віднесення первісного кредитора до категорії неплатоспроможних або на наступний день після сукупності обставин.
ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» було визнано неплатоспроможним 17 вересня 2015 року.
Державна іпотечна установа набула права та обов`язки кредитора за договором відступлення права вимоги 18 вересня 2015 року. 
Питання процесуального правонаступництва у цій справі судами не віршувалося.
28 березня 2016 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», в інтересах якого діяла Бондар О. О. , звернулося до суду із заявою про залишення позовної заяви без розгляду. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Статтею 129 Конституції України одними із основних засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом та забезпечення права на апеляційний перегляд справи.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (рішення ЄСПЛ 
від 20 лютого 2014 року у справі «Шишков проти Росії»).
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.
Відповідно до частини другої статті 352 ЦПК України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції окремо від рішення суду лише у випадках, передбачених статтею 353 цього Кодексу. Оскарження ухвал суду, які не передбачені статтею 353 цього Кодексу, окремо від рішення суду не допускається.
Згідно з частиною першою статті 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Згідно з пунктом 2 частини другої статті 354 ЦПК України учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.
Незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили (частина друга статті 358 ЦПК України).
Особою, не повідомленою про розгляд справи (пункт 1 частини другої 
статті 358 ЦПК України), не можна вважати особу, яка власне ініціювала розгляд справи або судового провадження (позивача, заявника, третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору), яка скористалася своїм правом доступу до правосуддя, подала позовну заяву (заяву, скаргу), на підставі якої відкрито провадження (див. пункт 168 постанови Великої Палати Верховного Суду 
від 25 вересня 2024 року у справі № 490/9587/18 (провадження № 14-29цс24)).
Звертаючись до апеляційного суду з апеляційною скаргою на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 13 червня 2016 року, Державна іпотечна установа зазначала, що їй як особі, яка не була залучена до участі у розгляді справи, випадково стало відомо про наявність зазначеної ухвали суду першої інстанції про залишення позову без розгляду з Єдиного державного реєстру судових рішень. У зв`язку з чим 07 серпня 2024 року заявник ознайомився з матеріалами справи та, відповідно, змістом оскаржуваної ухвали. 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 30 вересня 2024 року зазначені Державною іпотечною установою причини пропуску строку на апеляційне оскарження визнано неповажними та такими, що об`єктивно не перешкоджали заявнику вчинити відповідну процесуальну дію у строк, передбачений процесуальним законом. Зокрема, суд апеляційної інстанції зазначив, що ознайомившись із матеріалами справи 07 серпня 2024 року, з апеляційною скаргою заявник звернувся лише 03 вересня 2024 року, тобто з пропуском п`ятнадцятиденного строку. 
Апеляційну скаргу Державної іпотечної установи було залишено без руху, надано їй строк для зазначення інших підстав для поновлення строку на апеляційне оскарження. 
У заяві про усунення недоліків від 11 жовтня 2024 року Державна іпотечна установа посилалася на те, що копію оскаржуваної ухвали суду першої інстанції вона не отримувала, а зважаючи на часті відключення електроенергії та тривалість повітряних тривог, об`єктивно була позбавлена можливості подати апеляційну скаргу у п`ятнадцятиденний строк з дня ознайомлення з матеріалами справи. 
Вирішуючи питання про відкриття апеляційного провадження, суд апеляційної інстанції виходив з того, що Державна іпотечна установа набула права та обов`язки кредитора за договором відступлення права вимоги 18 вересня 2015 року. Тобто відбулося матеріальне правонаступництво заявника. Проте питання процесуального правонаступництва у справі судом першої інстанції не віршувалося, а тому Державна іпотечна установа не могла скористатися своїм правом на апеляційне оскарження судового рішення. 
Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.
Посилаючись на пункт 3 частини першої статті 362 ЦПК України, суд апеляційної зазначив, що суд апеляційної інстанції лише в межах відкритого апеляційного провадження має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи невирішення судом першої інстанції питань про права та інтереси особи, яка не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції та подала апеляційну скаргу протягом річного строку з дня складання повного тексту судового рішення. При цьому, якщо обставини про вирішення судом першої інстанції питання про права, інтереси та свободи особи, яка не була залучена до участі у справі, не підтвердились, апеляційне провадження підлягає закриттю.
Зважаючи на наведене, апеляційний суд дійшов висновку, що строк на апеляційне оскарження заявником пропущений з поважних причин, а тому підлягає поновленню.
Відповідно до частини другої статті 353 ЦПК України заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включають до апеляційної скарги на рішення суду. 
У касаційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якого діє Неженець-Чеканова Н. Є., посилається на те, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для поновлення строку на апеляційне оскарження. 
Перевіряючи зазначені доводи касаційної скарги, Верховний Суд частково погоджується з такими доводами заявника, з огляду на таке.
Вирішуючи питання про відкриття апеляційного провадження, суд апеляційної інстанції встановив, що Державна іпотечна установа набула права та обов`язки кредитора за договором відступлення права вимоги 18 вересня 2015 року, тобто відбулося матеріальне правонаступництво. Водночас, зважаючи на те, що питання процесуального правонаступництва у цій справі не віршувалося, суд вважав, що Державна іпотечна установа подала апеляційну скаргу як особа, яка не брала участі у розгляді справи. 
За таких обставин суд апеляційної інстанції обґрунтовано не застосував до спірних правовідносин положення частини другої статті 358 ЦПК України.
Водночас апеляційний суд не врахував, що у разі подання апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції, особою, яка не брала участі у розгляді справи, застосуванню підлягає строк на апеляційне оскарження, передбачений частиною першою статті 354 ЦПК України, який, у разі пропуску, може бути поновлений судом, за наявності підстав, передбачених частинами другою, третьою 
статті 354 ЦПК України. 
Залишаючи без руху апеляційну скаргу Державної іпотечної установи, суд апеляційної інстанції встановив, що ознайомившись із матеріалами справи 
07 серпня 2024 року, з апеляційною скаргою заявник звернувся лише 03 вересня 2024 року, тобто з пропуском п`ятнадцятиденного строку, та надав заявнику строк для зазначення інших підстав для поновлення зазначеного процесуального строку.
Наявність поважних причин пропуску строку на апеляційне оскарження заявник обґрунтовував, зокрема частими відключеннями електроенергії та тривалістю повітряних тривог. 
Суд апеляційної інстанції таких доводів заявника не перевірив, натомість поновив строк на апеляційне провадження, посилаючись виключно на пункт 3 частини першої статті 362 ЦПК України, тобто фактично питання про наявність чи відсутність поважних причин пропуску Державною іпотечною установою строку на апеляційне оскарження, з часу ознайомлення з матеріалами справи (07 серпня 2024 року) до часу подання апеляційної скарги (03 вересня 2024 року), не вирішив, відповідних мотивів не навів, а тому дійшов передчасного висновку про відкриття апеляційного провадження.
У контексті наведеного Верховний Суд зазначає, що у процесуальному законі визначений строк розумного проміжку часу, протягом якого за звичайних умов учасник справи або особа, яка не брала участі у розгляді справи, однак вважає, що оскаржуваним судовим рішенням порушено її права та інтереси, матиме можливість скласти і подати апеляційну скаргу на судове рішення; такий строк визнається об`єктивно необхідним для вчинення такої процесуальної дії, якщо сторона діє добросовісно та зважено.
Суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення (частина перша статті 127 ЦПК України).
Апеляційний суд при вирішенні питання про поновлення строку на апеляційне оскарження має мотивувати свій висновок про наявність поважних причин на поновлення строку на апеляційне оскарження. Сама по собі вказівка про те, що є поважні причини для поновлення строку для апеляційного оскарження, не є належним мотивуванням поновлення строку на апеляційне оскарження. Безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, зокрема у разі вказівки тільки про наявність поважних причин, є порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 
Зазначене процесуальне порушення є самостійною підставою для скасування оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції та направлення справи на новий розгляд до апеляційного суду зі стадії відкриття апеляційного провадження.
Можливість поновлення пропущеного процесуального строку пов`язана із наявністю саме поважних причин його пропуску. Поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними та пов`язані із дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій. Клопотання чи заява про поновлення процесуального строку повинна містити роз`яснення причин пропуску і підстави, з яких заявник вважає ці причини поважними. В клопотанні чи заяві повинні бути докази того, що здійснити відповідні процесуальні дії у визначений строк у заявника не було можливості (див., зокрема, пункти 74, 75 постанови Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 квітня 2024 року в справі № 752/8449/20 (провадження № 61-15447св23))
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Згідно із частиною четвертою статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
Ураховуючи, що порушення норм процесуального права допущені судом апеляційної інстанції, то справу необхідно направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції зі стадії вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.
ПОСТАНОВИВ: 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Неженець-Чеканова Натела Євгенівна, задовольнити частково. 
Постанову Київського апеляційного суду від 18 грудня 2024 року скасувати, справу 759/13645/15-ц передати новий розгляд до суду апеляційної інстанції зі стадії відкриття апеляційного провадження.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий	Д. Д. Луспеник    	
Судді:	І. Ю. Гулейков    	
 	Б. І. Гулько    	
 	Г. В. Коломієць    	
 	Р. А. Лідовець