УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
03 березня 2025 року
м. Київ
 
справа № 477/1027/24
провадження № 61-1968ск25
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Тітова М. Ю. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., розглянувши касаційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Жовтневого районного суду Миколаївської області від 09 грудня 2024 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 21 січня 2025 року в справі за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних витрат за порушення грошового зобов'язання,
ВСТАНОВИВ:
У квітні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_1 , у якому просив суд стягнути з відповідача на його користь за порушення грошового зобов'язання інфляційні витрати в сумі496556, 28 грн та 3 % річних в сумі 107 933, 22 грн, всього - 628 948, 00 грн.
06 грудня 2024 року представник ОСОБА_2 - адвокат Головко І. О. звернувся до суду з заявою про забезпечення позову, у якій просив: накласти арештна нерухоме майно, належне відповідачу, а саме: квартиру       АДРЕСА_1 (реєстраційний номер нерухомого майна 771222180000); заборонити ОСОБА_1 , суб'єктам державної реєстрації прав та державним реєстраторам прав на нерухоме майновчиняти будь-які дії по відчуженню, у тому числі шляхом укладання договору купівлі-продажу, дарування, міни, іпотеки, передачі в оренду, переоформлення та державної реєстрації, реєстраційних дій,пов'язаних із реєстрацією та перереєстрацією речових прав на нерухоме майно, заборонити внесення будь-яких змін до Державного реєстру речових правна нерухоме майно (з відкриттям розділу), вчинення відчуження у примусовому порядку (в порядку виконавчого провадження, виконавчих написів та інших дій) щодо вказаного вище нерухомого майна.
Заявупредставник ОСОБА_2 - адвокат Головко І. О. обґрунтовував тим, що до суду поданий позов про стягнення з відповідача на користь  ОСОБА_2 628948, 00 грн. У період розгляду цивільної справи № 477/1410/20 відповідач відчужилане арештовану під час розгляду вказаної справи квартиру. Наведене свідчить про існування реальної загрози невиконання судового рішення у цій справі у випадку задоволення позову, оскільки відповідач матиме реальну можливість відчужитиналежну їй квартиру.
Ухвалою Жовтневого районного суду Миколаївської області від 09 грудня 2024 року, залишеною без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 21 січня 2025 року, заяву про забезпечення позову задоволено.
Накладено арешт на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , (реєстраційний номер нерухомого майна 771222180000).
Заборонено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , суб`єктам державної реєстрації прав та державним реєстраторам прав на нерухоме майно вчиняти будь-які дії по відчуженню, у тому числі шляхом укладання договору купівлі-продажу, дарування, міни, іпотеки, передачі в оренду, переоформлення та державної реєстрації, реєстраційних дій, пов`язаних із реєстрацією та перереєстрацією речових прав на нерухоме майно, заборонено внесення будь-яких змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (з відкриттям розділу), вчинення відчуження у примусовому порядку (в порядку виконавчого провадження, виконавчих написів та інших дій) щодо квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , (реєстраційний номер нерухомого майна 771222180000).
Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того,що вид забезпечення позову, який просив вжити позивач, виходячи з обставин справи, є обґрунтованим і достатнім, а невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.
Миколаївський апеляційний суд у своїй постанові від 21 січня 2025 року погодився з висновком суду першої інстанції стосовно співмірності із заявленимипозовними вимогами та відповідності вимогам статті 150 ЦПК України застосованого заходу забезпечення позовуу вигляді накладення арешту на належну відповідачеві на праві власності квартиру.
17 лютого 2025 рокупредставник заявника  ОСОБА_1 - адвокат Пухальська Н. С. через підсистему «Електронний суд» надіслала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалуЖовтневого районного суду Миколаївської області області від 09 грудня 2024 рокута постановуМиколаївського апеляційного суду від 21 січня 2025 року.
Касаційна скарга обґрунтована тим, що судами порушено норми процесуального права, не враховано практику Верховного Суду у подібних правовідносинах.
Представник заявника, зокрема, зазначає, що суд апеляційної інстанції не дослідив питання правомірності вжиття судом першої інстанції двох самостійних видів (способів) забезпечення позову. Також вважає, що застосовані заходи забезпечення позову не є співмірними із позовними вимогами.
За приписами частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
За змістом частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Згідно з частинами першою та другою статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у виконанні такого рішення.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб'єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов'язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності доводів заявника щодо забезпечення  позову; збалансованості інтересів сторін; наявності зв'язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірність утруднення виконання або невиконання рішення в разі невжиття таких заходів.
Частиноюпершою статті 150 ЦПК України наведено перелік видів забезпечення позову, які можуть бути застосовані судом.
Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина третя статті 150 ЦПК України).
Розглядаючи заявупро забезпечення позову, суд (суддя) з урахуванням доказів, наданих стороною для підтвердження своїх вимог, має пересвідчитись, зокрема у тому, що між сторонами дійсно виник спір, існує реальна загроза невиконаннячи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позовних вимог, з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також співмірність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, заявленим позовним вимогам.
При оцінці зазначеноїспівмірності слід ураховувати безпосередній зв'язок заяви про забезпечення позову з предметом позову, співвідношення заявленій вимозі, необхідність вжиття забезпечувальних заходів їхній меті.
Велика Палата Верховного Судуу своїй постанові від 12 лютого 2020 року в справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказала таке: «Співмірність передбачає співвідношення судомнегативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позовуз тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливогорішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу..[...] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. [...] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».
Обґрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існуванняочевидної загрозипорушення законних правта інтересівпозивача у справі у разі невжиття заходівзабезпечення позову. Відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа має довести належність їй таких прав та що невжиття заходів забезпечення позову призведе до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, при цьому існування загрози порушення прав позивача повинно мати очевидний та об'єктивний характер.
Встановивши, що між сторонами справи виник спір щодо стягнення інфляційних витрат за порушення грошового зобов'язання, а невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог, судпершої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для  задоволення заяви про забезпечення позову.
При цьому судом апеляційної інстанції правильно зазначено, що заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер, а тому заборона   ОСОБА_1 та іншим особам вчиняти діїщодо відчуження нерухомого майна не порушує законні правата інтереси власника,   ОСОБА_1 у цьому разі лише тимчасово позбавляється можливості відчуження спірного нерухомого майна. Обраний позивачем вид забезпечення позову не призведе до невиправданогообмеження майнових прав відповідача, оскільки арештоване майно фактично перебуває у володінні власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним.
Доводи, якими представник    ОСОБА_1 - адвокат Пухальська Н. С. мотивує касаційну скаргу, не можуть слугувати підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони ґрунтуються на незгоді з висновками судів щодо встановлених обставин справи та відносяться до переоцінки доказів. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
Ураховуючи викладене, оскільки правильне застосовування судами норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а касаційна скарга є необґрунтованою, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.
Керуючись статтями 394, 406 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
УХВАЛИВ:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу Жовтневого районного суду Миколаївської області від 09 грудня 2024 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 21 січня 2025 року в справі за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову в справі за позовом ОСОБА_2 до  ОСОБА_1 про стягнення інфляційних витрат за порушення грошового зобов'язання відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала скаргу.
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                М. Ю. Тітов
 
А. Ю. Зайцев
 
Є. В. Коротенко