Номер провадження: 22-ц/813/3021/24 
Справа № 522/23502/21
Головуючий у першій інстанції Ярема Х.С.
Доповідач Погорєлова С. О.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.12.2024 року                                                                 м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: Погорєлової С.О. 
суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.
                        за участю секретаря: Зєйналової А.Ф.к.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Кончакова Тетяна Олександрівна про визнання права власності, на рішення Приморського районного суду м. Одеси, постановлене під головуванням судді Ярема Х.С. 06 вересня 2023 року у м. Одеса, -

встановила:

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому, з урахуванням заяви про зміну предмету позову, просила суд:
- визнати 2/3 частки квартири АДРЕСА_1 , особистою приватною власністю ОСОБА_1 ;
- визнати 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , припинивши право спільної часткової власності подружжя на квартиру.
Вимоги позову обгрунтовані тим, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з 14.04.2005 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням суду від 30.06.2021 року. У шлюбі сторони придбали квартиру АДРЕСА_2 за 551095 грн., що на той час було еквівалентно 60000 доларів США. Сторони, як колишнє подружжя, є власниками спільної часткової власності (по 1/2 частині) цієї квартири.
Однак, ОСОБА_1 вважала, що їй повинно належати більше, ніж 1/2 частина даної квартири, оскільки в купівлю цієї квартири вона вклала свої особисті кошти в розмір 40000 доларів США.
Власні кошти позивач мала від продажу за 40000 доларів США своєї особистої приватної власності - квартири АДРЕСА_3 . До цього дана квартира була придбана 08.12.2011 року ОСОБА_4 за 62500 доларів США.
Кошти в розмір 62 500 доларів США для придбання квартири на АДРЕСА_4 , ОСОБА_4 отримала від продажу за 38 000 доларів США своєї іншої квартири АДРЕСА_5 .
В свою чергу, квартира по АДРЕСА_6 , була придбана позивачкою до шлюбу за 8200 доларів США, які були подаровані позивачу її матір`ю ОСОБА_6 за договором від 11.11.2006 року. ОСОБА_6 , у свою чергу, отримала 30000 доларів США як кредит в сумі 150000 грн. (що було еквівалентно 30000 доларів США) у ВАТ «Державний ощадний банк».
Перебуваючи у шлюбі, на купівлю квартири по АДРЕСА_7 , вартістю 60000 доларів США, витратила свої особисті кошти 40000 доларів США, а решта 20000 доларів США є спільними коштами подружжя, з яких відповідач позичив 13000 доларів США на роботі, а потім поступово їх повертав. У зв`язку із викладеним, позивач вважала, що спірна квартира придбана на 2/3 за її особисті кошти, а 1/3 - за спільні кошти подружжя. Зазначення в нотаріальному договорі про рівність часток подружжя по 1/2 ОСОБА_4 обґрунтовувала вчиненим на неї тиском з боку відповідача.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 06.09.2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не було враховано, що зазначені у договорах суми купівлі-продажу квартир є умовними, оскільки розрахунок за придбання-продаж квартири здійснювався в доларах США за ринковими цінами на квартири і вартість квартир насправді була зовсім іншою, ніж заначено в договорах. Дійсна ціна купівлі-продажу квартир, на думку апелянта, доводиться звітами оцінювача про незалежну оцінку майна.
Апелянт також зазначає, що колишній чоловік не мав достатніх особистих коштів для придбання квартири.
Також апелянт посилається на те, що 30000 доларів США на придбання квартири були подаровані позивачу її матір`ю ОСОБА_6 за договором від 11.11.2006 року, та надає докази на підтвердження родинних зв`язків між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 . Остання при цьому отримала 30000 доларів США як кредит в сумі 150000 грн. (що було еквівалентно 30000 доларів США).
Сторони про розгляд справи на 18 червня 2024 року були сповіщені належним чином, у судове засідання з`явились представник позивача та представник відповідача. 
Колегія суддів зазначає, що згідно зі ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
На підставі викладеного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Як вбачається з матеріалів справи, 02.08.2003 року, на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, ОСОБА_7 купила квартиру АДРЕСА_5 , вартістю 2182 грн. (п.2 Договору).
14.04.2005 року ОСОБА_2 та ОСОБА_8 (прізвище дружини після укладення шлюбу - ОСОБА_9 ) зареєстрували шлюб (свідоцтво про шлюб серія НОМЕР_1 від 20.04.2021 року).
14.07.11.2006 року, за кредитним договором №756, укладеним між ВАТ «Державний ощадний банк України», ОСОБА_6 отримала готівкою в кредит 150000 грн. до 06.11.2011 року.
11.11.2006 року, за договором дарування грошових коштів, укладеним у простій письмовій формі, ОСОБА_6 подарувала ОСОБА_1 кошти в сумі 150000 грн. В договорі зазначено, що кошти отримані дарувальником за кредитним договором від 07.11.2006 року з ВАТ «Державний ощадний банк України». Кошти подаровані для придбання квартири в м. Одесі.
19.12.2006 року, на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, ОСОБА_1 продала квартиру АДРЕСА_5 . Продаж квартири вчинено за 2182 грн., які продавець одержав від покупця до підписання договору (п.2 Договору).
23.12.2006 року, на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, ОСОБА_1 купила квартиру АДРЕСА_3 . Продаж квартири вчинено за 9434 грн. (п.2 Договору).
08.12.2011 року, на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, ОСОБА_1 продала квартиру АДРЕСА_3 . Продаж квартири вчинено за 50000 грн., які продавець повністю отримав до підписання договору (п.2 Договору). Справжність підпису ОСОБА_10 на заяві про згоду на продаж та підписання його дружиною ОСОБА_1 нотаріус перевірив та засвідчив (п.8 Договору). Дана квартира являлась спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та 
ОСОБА_11 виписки з валютного рахунку № НОМЕР_2 ОСОБА_10 в ПАТ «Марфін Банк» вбачається, що за період з 20.08.2010 року по 26.12.2011 року ОСОБА_5 отримав дохід у розмірі 41162 доларів США, за період з 24.01.2012 року по 11.09.2012 року – отримав дохід у розмірі 35046 доларів США.
28.02.2012 року, на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири, ОСОБА_5 та ОСОБА_1 купили, у рівних частках кожний, квартиру АДРЕСА_2 . Продаж вчинено за 551095 грн., які продавець отримала від покупців повністю до підписання договору (п. 4 Договору). Договір вчинено за взаємною згодою покупців, що підтверджується їх спільною заявою, підписи якої нотаріусом перевірено (п. 8 Договору). Сторони засвідчили, що у тексті договору зафіксовані усі істотні умови, що стосуються відчуження об`єкта (п. 13 Договору).
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30.06.2021 року, яке набрало законної сили, шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 було розірвано. 
Зі Звітів про незалежну оцінку майна від 05.12.2022 року, складених суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Спецюст» вбачається, що:
- станом на 19.12.2006 року ринкова вартість квартири АДРЕСА_5 могла становити 191900 грн., що еквівалентно 38000 доларів США;
- станом на 23.12.2006 року ринкова вартість квартири АДРЕСА_3 могла становити 315300 грн., що еквівалентно 62436 доларів США.
При цьому у Звітах про незалежну оцінку майна зазначено, що замовником не було надано правовстановлюючих документів на квартири та технічного паспорта, оцінювачем не було проведено огляду об`єкта оцінки, оскільки оцінка є ретроспективною, станом на грудень 2006 року, тому інформацію щодо технічного стану об`єкту оцінки оцінювач використовував зі слів замовника.
Як зазначено у рішенні суду першої інстанції, предметом даного спору є право одного з колишнього подружжя на зміну правовідношення частки у спільній частковій власності на квартиру, придбану під час шлюбу, а його підставами зазначено те, що більша частина коштів від вартості квартири були особистою приватною власністю колишньої дружини (позивач).
Способом захисту своїх прав ОСОБА_1 обрала визнання за собою 2/3 частки квартири особистою приватною власністю та визнання 1/3 частки квартири спільною сумісною власністю подружжя, припинивши право спільної часткової власності подружжя на квартиру.
Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Згідно ч. 2 ст. 367 ЦК України, у разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.
Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
У даному випадку доведеним є той факт, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 14.04.2005 року, який було розірвано 30.06.2021 року. Спірна квартира була придбана подружжям 28.02.2012 року, яку вони, як зазначено в нотаріально посвідченому договорі (пункт 1), набули у рівних частках кожний. Вартість квартири становила 551095 грн.
Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, спірна квартира належить сторонам на праві спільної часткової власності, а не спільної сумісної власності подружжя.
Позивач, спростовуючи презумпцію спільної часткової власності майна, посилалась на те, що більша частина коштів за придбання квартири була її особистою приватною власністю, а решта (менша частина) були спільні кошти подружжя у таких пропорціях: вартість квартири становила 60000 доларів США, з яких особисті кошти дружини – 40000 доларів США, 20000 доларів США – їхні спільні кошти. Отже, на думку позивача, їй має належати 2/3 частки квартири як особиста приватна власність, а 1/3 частки є спільною сумісною власністю подружжя.
Колегія суддів погоджується із доводами суду про безпідставність таких доводів позовної заяви, виходячи з наступного.
Так, до шлюбу, 02.08.2003 року, ОСОБА_1 купила квартиру АДРЕСА_5 , вартістю 2182 грн.
Під час шлюбу, 19.12.2006 року, ОСОБА_1 продала квартиру АДРЕСА_5 за 2182 грн., які продавець одержав від покупця до підписання договору (п. 2 Договору).
23.12.2006 року ОСОБА_1 купила квартиру АДРЕСА_3 . Продаж квартири вчинено за 9434 грн. (п. 2 Договору).
08.12.2011 року ОСОБА_1 продала квартиру АДРЕСА_3 за 50000 грн., які продавець повністю отримав до підписання договору (п. 2 Договору). Квартира є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_12 . Справжність підпису ОСОБА_10 на заяві про згоду на продаж та підписання його дружиною ОСОБА_1 нотаріус перевірив та засвідчив (п. 8 Договору).
Позивач вважала, що ціна квартир, зазначена у нотаріально посвідчених договорах, насправді була іншою, значно вищою та в доларовому еквіваленті, а не гривневому.
Однак, вказані доводи спростовуються тим, що згідно положень ЦК України договір купівлі-продажу – це договір, за яким одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ціну). Істотними умовами договору купівлі-продажу вважаються умови про предмет і ціну. Доки сторони не дійдуть згоди щодо цих двох умов, договір не може вважатись укладеним, незважаючи на погодження всіх можливих інших умов.
З наявних у матеріалах справи копій договорів вбачається, що купівля-продаж зазначених квартир вчинялись саме в національній валюті, а продавець отримував кошти від покупця повністю до підписання договору. Таким чином, встановленим є факт, що кошти від продажу позивач одержувала саме національній валюті, а не в іноземній, як вона стверджує, і доказів зворотного ОСОБА_1 не надано.
Колегія суддів враховує, що такими доказами могли бути, у разі їх наявності, розписки від покупців квартир із зазначенням сум, дійсно отриманих від ОСОБА_1 . Однак, апелянтом таких доказів не надано, у зв`язку із чим у колегії суддів відсутні правові підстави для взяття під сумнів дійсність вказаних вище правочинів у частині визначення їх сторонами такої істотної умови, як ціна договору. 
Звіти про незалежну оцінку майна від 05.12.2022 року, складені суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Спецюст» про те, що станом на 19.12.2006 року можлива ринкова вартість квартири АДРЕСА_5 складала 191900 грн., що еквівалентно 38000 доларів США, а станом на 23.12.2006 року можлива ринкова вартість квартири АДРЕСА_3 склала 315300 грн., що еквівалентно 62436 доларів США, колегією суддів не приймаються до уваги в якості належних та допустимих доказів, виходячи з наступного.
Так, у вказаних Звітах про незалежну оцінку майна зазначено, що замовником не було надано правовстановлюючих документів на квартири та технічного паспорта, оцінювачем не було проведено огляду об`єкта оцінки, оскільки оцінка є ретроспективною, станом на грудень 2006 року, тому інформацію щодо технічного стану об`єкту оцінки оцінювач використовував зі слів замовника.
Звіти проведені ретроспективно лише за схожими параметрами, і то інформацію щодо технічного стану об`єкту оцінки оцінювач використовував зі слів замовника.
Крім того, у звітах самим оцінювачем зазначено, що проведені аналізи, отримані висновки і викладені обґрунтування дійсні виключно у рамках зазначених у цих звітах умов, припущень і обмежень, згідно умов поставленого завдання, і мають статус особистої думки оцінювача.
Відтак, вказані звіти, на які посилається у позовні заяві та апеляційній скарзі ОСОБА_1 , ґрунтуються на припущеннях та мають статус особистої думки оцінювача, а відтак, їх не можна визнати належними та допустимими доказами ціни об`єктів нерухомості на момент їх купівлі-продажу.
Таким чином, вищевикладені звіти не доводять іншу вартість квартир, і як наслідок, наявність у позивачки особистих коштів в розмірі 40000 доларів США від реалізації цих об`єктів. 
Аргументи ОСОБА_1 про те, що частину коштів для купівлі квартири по АДРЕСА_4 їй дала її мати, суд першої інстанції правильно визнав необґрунтованим та недоведеними належними та допустимими доказами. 
Колегія суддів зазначає, що навіть доведеність родинних зв`язків між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , не спростовує того факту, що Договір дарування грошових коштів в сумі 150000 грн. від 11.11.2006 року укладений у простій письмовій формі, без нотаріального посвідчення, чого вимагало діюче законодавство, а відтак, такий договір в силу вимог ч. 5 ст. 719 та ч. 1 ст. 220 ЦК України (в редакції, чинній на дату укладення договору), є нікчемним.
Згідно ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.
Згідно ч. 1 ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Згідно з презумпцією правомірності правочину - правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).
Як вірно зазначено у оскаржуваному судовому рішенні, презумпція правомірності договору купівлі-продажу від 28.02.2012 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , на підставі якого сторони набули спірну квартиру АДРЕСА_2 у спільну часткову власність, позивачем спростована не була.
Таким чином, уклавши договір купівлі-продажу спірної квартири, у сторін виникло право спільної часткової власності, де право власності кожного складало по 1/2 частині, а тому на ці правовідносини режим спільної сумісної власності на квартиру не розповсюджується.
Згідно ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.
Оскільки доведеним є те, що спірна квартира належить сторонам на праві спільної часткової власності, із визначенням часток кожного з них у праві власності, то правові підстави для визнання за одним з колишнього подружжя, з підстав належності сплати ним більшої частини коштів за квартиру, без визнання частково недійсним договору купівлі-продажу у відповідній частині, - відсутні.
Стаття 357 ЦК України закріплює особливості визначення часток у праві спільної часткової власності. Так, частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна. Співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна. Співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності. Поліпшення спільного майна, які можна відокремити, є власністю того з співвласників, який їх зробив, якщо інше не встановлено домовленістю співвласників.
Договір купівлі-продажу квартири від 28.02.2012 року передбачає, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 прийняли у власність у рівних частках квартиру АДРЕСА_2 .
Зазначена визначеність розміру часток у праві спільної часткової власності кожного з сторін унеможливлює визначення судом розміру цих часток з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна.
На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що за відсутності правових підстав для поділу квартири, як спільного сумісного майна подружжя, правові підстави для збільшення частки позивача у спірній квартирі, з огляду на розмір вкладених нею у придбання майна коштів, що нібито належали їй особисто, а також для відступу від засад рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, - відсутні.
Доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 вказаних висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають.
Інші доводи апеляційної скарги є аналогічними аргументам позовної заяви, які суд першої інстанції належним чином перевірив та, ухвалюючи рішення, спростував з наведенням відповідних обґрунтованих мотивів.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. 
При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06.09.2023 року постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування  немає. 
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -
постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 вересня 2023 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складений 25 грудня 2024 року.

Головуючий                                                        С.О. Погорєлова

Судді                                                        А.П. Заїкін

                                                       О.М. Таварткіладзе