ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2025 року	Львів	Справа № 303/9744/24 пров. № А/857/261/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
головуючого судді Судової-Хомюк Н.М.,
суддів Онишкевича Т.В., Сеника Р.П.,
за участі секретаря судового засідання Демчик Л.Р.,
представник позивача: не з`явився,
представник відповідача: не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 12 грудня 2024 року у справі № 303/9744/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до  Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області, Мукачівського відділу №1 Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області  про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства,
суддя в 1-й інстанції – Кость В.В.,
час ухвалення рішення – не зазначено,
місце ухвалення рішення - м. Мукачево,
дата складання повного тексту рішення – не зазначено,

                                                  В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі також позивач) (в інтересах якого діє Лучинець Олександр Вацлавович) звернувся в Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області (далі також відповідач 1), Мукачівського відділу №1 Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області (далі також відповідач 2), в якому просив суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення №2111130100015823 Мукачівського відділу №1 Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства громадянина Таджикистану ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В обґрунтування поданого позову покликається на те, що є громадянином Таджикистану та прибув в Україну 16 лютого 2022 року через аеропорт Бориспіль за запрошенням своєї цивільної дружини громадянки України - ОСОБА_3 , з якою у них є спільний син - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Через початок військової агресії російської федерації проти України позивач та його цивільна дружина не змогли укласти шлюб, однак він неодноразово звертався до міграційної служби за продовженням строку перебування в Україні та отриманням посвідки на тимчасове проживання, проте йому відмовляли.
У зв`язку з тим, що 4 червня 2024 року відповідачем 2, відносно позивача було прийнято оскаржуване за предметом позову рішення з вимогою виїзду з України до 28 червня 2024 року, він намагався покинути територію України через кордон з Молдовою, однак у в`їзді до цієї країни йому відмовили.
За таких обставин, позивач звернувся за захистом свої прав, оскільки не хоче бути примусово повернутим до Таджикистану, оскільки в Україні у нього є цивільна дружина та малолітній син, який потребує батька. Крім того, під час його останнього перебування в Таджикистані, ОСОБА_1 зіткнувся зі свавільним поводженням через свої релігійні переконання з боку органів влади, зокрема, поліції. На думку позивача, відповідач 2 в порушення норм пункту 10 «Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства» затвердженої спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України № 353/271/150 від 23.04.2012, не повідомив його про можливість оскаржити рішення про примусове повернення і не з`ясував чи має він таке бажання. Відповідач 2 також не повідомив про це негайно центр надання правової допомоги, чим позбавив ОСОБА_1 права на правову допомогу під час розгляду його справи про примусове повернення. На момент прийняття оскаржуваного за предметом позову рішення позивач не мав укладеної угоди з приватним адвокатом.
Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 12 грудня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 від імені якого діє Лучинець Олександр Вацлавович – відмовлено повністю.
Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач оскаржив його в апеляційному порядку, оскільки вважає, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.
В апеляційній скарзі зокрема зазначає, що неодноразово звертався до міграційної служби за продовженням строку перебування в Україні та отримання посвідки на тимчасове проживання, однак йому відмовляли в усному порядку посилаючись на війну в Україні, встановленням воєнного стану по всій території України і відсутності доступу до реєстрів, при цьому посилалися на постанову КМУ №165 від 28 лютого 2022 р. «Про зупинення строків надання адміністративних послуг та видачі документів дозвільного характеру».
Вказує, що 28.06.2024 року ОСОБА_1 намагався покинути територію України через кордон України з Молдовою. Однак в Молдову його не впустили з причин не підтвердження мети поїздки (копія рішення з перекладом, а також копія паспорту зі штампами є в матеріалах справи). 29.06.2024 року ОСОБА_1 повторно намагався покинути територію України через кордон України з Молдовою. Однак, отримав рішення про відмову в доступі до території Молдови з причин «не підтверджено мети поїздки, вважається загрозою для національної безпеки, громадського порядку та громадського здоров`я».
Звертає увагу, що 17 жовтня 2024 року ОСОБА_1 звернувся із відповідною заявою до ГУ ДМС у Закарпатській області, проте того ж дня ГУ ДМС у Закарпатській області відмовило ОСОБА_1 в прийнятті заяви (відмова є в матеріалах справи).
Зазначає, що рішення про примусове повернення ОСОБА_1 не може бути виконано, а у разі не виконання у встановлений строк рішення про примусове повернення, позивач буде примусово видворений з України до Таджикистану де йому загрожує переслідування за релігійні переконання, то враховуючи все вище наведене, оскаржуване рішення відповідача № 2111130100015823 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства громадянина Таджикистану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , повинно бути скасованим.
Просить скасувати рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області у справі від 12 грудня 2024 року та прийняти постанову, якою задовольнити позовні вимоги.
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу. Зазначає, що ознайомившись з доводами, викладеними в апеляційній скарзі, не погоджується, оскільки всім аргументам позивача суд першої інстанції надав вичерпну правову оцінку, та вважає оскаржуване рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області, яким відмовлено у задоволенні вимог позивача, законним та обґрунтованим, прийнятим з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Частиною 4 ст.229 КАС України передбачено, що у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Суд встановив та матеріалами справи підтверджується, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином Республіки Таджикістан, що підтверджується паспортом (номер НОМЕР_1 ), виданим 09.07.2015, орган, який видав документ: ДВС Шахрітузі (нотаріально засвідчена копія перекладу якого міститься у матеріалах справи, а.с.24-26).
Згідно з даними рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства (номер 2111130100015823) від 04.06.2024 (надалі – Рішення), у ході проведення цільових профілактичних заходів з нагляду та контролю за виконанням законодавства у міграційній сфері під умовною назвою «Мігрант» працівниками Мукачівського відділу №1 ГУ ДМС України в Закарпатській області у м. Мукачеві було виявлено громадянина Таджикистану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з документом, що посвідчує особу, а саме паспорт громадянина Таджикистану ОСОБА_1 , серії НОМЕР_1 , виданий 09.07.2015, в якого відсутні дозвільні документи для проживання на території України. 04.06.2024 був притягнутий до адміністративної відповідальності за частиною 2 стаття 203 КУпАП. Постановою про накладання адміністративного стягнення було накладено штраф у розмірі 3400 грн. Громадянин Таджикистану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до органів міграційної служби із заявою та документами необхідними для вирішення питання про визнання його біженцем або ОБГ, який потребує додаткового захисту не звертався, підстав для подальшого законного перебування в Україні в нього немає.
Ураховуючи вищенаведене, з метою забезпечення виконання положень статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» вирішено примусово повернути до країни походження або третьої країни громадянина Таджикистану ОСОБА_1 / ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та зобов`язати його покинути територію України у термін до 28.06.2024 (а.с. 11-13).
В Рішенні також зазначено про те, що воно може бути оскаржено в суді та міститься підпис позивача (04.06.2024), яким він підтвердив, що повідомлений відносно прийнятого рішення про його примусове повернення та зобов`язується не пізніше 28.06.2024 року залишити територію України. З вимогами статті 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» щодо видворення в примусовому порядку у разі ухилення від виїзду за межі України у визначений строк ознайомлений.
Як вбачається з матеріалів справи 17.10.2024 року позивач звернувся із заявою до відповідача 1, в якій просив прийняти до розгляду його заяву-анкету/звернення за захистом в Україні (а.с. 16).
Відповідно до листа Головного управління державної міграційної служби України в Закарпатській області від 28.10.2024 (а.с. 14-15) позивача повідомлено, серед іншого, про те, що на сьогодні Україна перебуває в умовах воєнного стану у зв`язку із широкомасштабною збройною агресією російської федерації проти України. Отже, щодо нього застосовано положення статті 9 Конвенції про статус біженців 1951 року, до якої Україна приєдналася на підставі Закону України «Про приєднання України до Конвенції про статус біженців та Протоколу щодо статусу біженців» від 0.01.2002 №2942-ІІІ, у якій визначено, що ніщо в цій Конвенції не позбавляє Договірну Державу права під час війни або за інших надзвичайних і виняткових обставин вживати тимчасових заходів, які вона вважає необхідними в інтересах державної безпеки, щодо тієї чи іншої окремої особи, ще до того, як ця Договірна Держава з`ясує, що ця особа дійсно є біженцем і що подальше застосування цих заходів щодо неї є необхідним в інтересах державної безпеки. Правило Конвенції про статус біженців 1951 року застосовується на підставі частини другої статті 2 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». У зв`язку з викладеним, позивачу було повернуто надіслані ним матеріали.
Позивач у тексті позову посилається на те, що є батьком дитини, яка народилася в цивільному шлюбі в Україні на підтвердження чого він надав суду копію свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого 08 квітня 2020 року виконавчим комітетом Доробратівської сільської ради Іршавського району Закарпатської області, з якого вбачається, що батьками ОСОБА_4 є батько « ОСОБА_5 » та мати « ОСОБА_3 » (а.с. 31).
Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції що матеріали справи не містять доказів відносно того, що на момент винесення спірного за предметом позову рішення ОСОБА_1 звертався до компетентного суб`єкта владних повноважень із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а тому відповідачем 2 було прийнято оспорюване рішення на законних підставах.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції та зазначає наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначається Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 №3773.
Статтею 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»  визначено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими  Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.
Іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини.
Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися  Конституції  та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.
Відповідно до ст.4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, яких визнано біженцями в Україні або яким надано притулок в Україні, вважаються такими, які постійно проживають на території України з моменту визнання біженцем в Україні або надання притулку в Україні. Постійне проживання на території України біженців підтверджується посвідченням біженця.
Іноземці та особи без громадянства, яких визнано особами, що потребують додаткового захисту, або яким надано тимчасовий захист в Україні, вважаються такими, які на законних підставах тимчасово проживають на території України на період дії обставин, за наявності яких додатковий чи тимчасовий захист було надано. Тимчасове проживання на території України таких іноземців та осіб без громадянства підтверджується посвідченням особи, яка потребує додаткового захисту в Україні, або посвідченням особи, якій надано тимчасовий захист в Україні.
Статтею 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»  визначено, що іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України. Це правило не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон України з метою визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку.
Згідно частини 1  статті 15 Закону України» Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»  в`їзд в Україну та виїзд з України здійснюється:
іноземців та осіб без громадянства - за паспортним документом за наявності відповідної візи, якщо інший порядок в`їзду та виїзду не встановлено законодавством чи міжнародним договором України;
іноземців, які постійно проживають на території України, - за паспортним документом та посвідкою на постійне проживання;
осіб без громадянства, які постійно проживають на території України, - за посвідченням особи без громадянства для виїзду за кордон;
іноземців та осіб без громадянства, яких визнано біженцями в Україні або особами, які потребують додаткового захисту в Україні, - за проїзним документом для виїзду за кордон;
іноземців та осіб без громадянства, які перебувають у шлюбі з громадянами України, - за паспортним документом та посвідкою на тимчасове проживання;
іноземців та осіб без громадянства, які перебувають у шлюбі з особами, зазначеними у частинах другій - дванадцятій  статті 4 цього Закону, - за паспортним документом та посвідкою на тимчасове проживання;
іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні у зв`язку з працевлаштуванням, - за паспортним документом та посвідкою на тимчасове проживання;
іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні у зв`язку з участю у реалізації проектів міжнародної технічної допомоги, - за паспортним документом та посвідкою на тимчасове проживання;
іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні у зв`язку з участю у діяльності релігійних організацій, - за паспортним документом та посвідкою на тимчасове проживання;
іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні у зв`язку з участю у діяльності філій, відділень, представництв та інших структурних осередків громадських (неурядових) організацій іноземних держав, - за паспортним документом та посвідкою на тимчасове проживання;
іноземців та осіб без громадянства, які працюють у представництвах іноземних суб`єктів господарювання в Україні, - за паспортним документом та посвідкою на тимчасове проживання;
іноземців та осіб без громадянства, які працюють у філіях або представництвах іноземних банків на території України, - за паспортним документом та посвідкою на тимчасове проживання;
іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні у зв`язку з провадженням культурної, наукової, освітньої діяльності на підставах і в порядку, встановлених міжнародними договорами України або спеціальними програмами, а також іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні з метою участі в міжнародних та регіональних волонтерських програмах чи участі в діяльності організацій та установ, що залучають до своєї діяльності волонтерів відповідно до  Закону України «Про волонтерську діяльність», інформація про які розміщена на офіційному веб-сайті центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері волонтерської діяльності, - за паспортним документом та посвідкою на тимчасове проживання;
іноземців та осіб без громадянства, які працюють кореспондентом або представником іноземних засобів масової інформації на території України, - за паспортним документом та посвідкою на тимчасове проживання;
іноземців та осіб без громадянства, які навчаються у навчальних закладах України не менш як протягом одного року, - за паспортним документом та посвідкою на тимчасове проживання;
іноземців - громадян держав, які можуть в`їжджати в Україну без візи відповідно до законодавства України чи міжнародного договору України, - за паспортним документом або іншим документом, якщо це передбачено міжнародним договором України;
іноземців, які є громадянами держав, з якими укладено договори про місцевий прикордонний рух, - за документами, які дають право на перетинання державного кордону в межах місцевого прикордонного руху, що оформляються дипломатичними представництвами та консульськими установами України в установленому Міністерством закордонних справ України порядку;
іноземців та осіб без громадянства, які проходять військову службу за контрактом у Збройних Силах України, - за паспортним документом та військовим квитком рядового, сержантського і старшинського складу.
Згідно ст.16 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» реєстрація іноземців та осіб без громадянства, які в`їжджають в Україну, здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України органами охорони державного кордону.
Правила щодо реєстрації іноземців та осіб без громадянства не поширюються на осіб, які з наміром визнання їх біженцями в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні чи отримання притулку або тимчасового захисту, незаконно перетнули державний кордон України. Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції здійснює реєстрацію іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія закону про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту в Україні, лише за наявності одного з документів, що видаються таким особам відповідно до зазначеного  закону.
Відповідно до ст.17 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»  іноземцю або особі без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, може бути продовжено строк перебування (за наявності законних підстав).
Документи про продовження строку перебування в Україні оформляються на підставі письмових звернень іноземця або особи без громадянства та приймаючої сторони, які подаються не пізніш як за три робочих дні до закінчення встановленого строку їх перебування на території України.
Відповідно до ч.1 ст.26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.
Згідно ч. 3 ст.26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» один із примірників рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства видається іноземцю або особі без громадянства, стосовно яких воно прийнято. У рішенні зазначаються підстави його прийняття, порядок оскарження та наслідки невиконання. Форма рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства затверджується спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України.
Отже, іноземець або особа без громадянства підлягає примусовому поверненню в країну походження за рішенням уповноваженого на це органу виключно за умови наявності у його діях ознак порушення законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або якщо вони суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України.
В апеляційній скарзі позивач зазначає, що неодноразово звертався до міграційної служби за продовженням строку перебування в Україні та отримання посвідки на тимчасове проживання, однак йому відмовляли в усному порядку, посилаючись на війну в Україні. З цього приводу колегія суддів звертає увагу, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження дій, спрямованих на отримання посвідки на тимчасове проживання в Україні.
Позивач прибув в Україну 16 лютого 2022 року, тобто на момент винесення оскаржуваного рішення знаходився на території України нелегально, що є грубим порушенням з боку позивача законодавства про правовий статус іноземців, що відповідно і стало підставою для відповідача для прийняття рішення про примусове повернення позивача за межі України до країни походження.
Крім цього, скаржник зазначає, що до нього не може бути застосовано процедуру примусового повернення з України до Таджикистану, оскільки йому загрожує переслідування за релігійні переконання.
Зазначає, що під час його останнього перебування в Таджикистані з листопада 2021 р. по лютий 2022 р., ОСОБА_1 зіткнувся зі свавільним поводженням з боку органів влади, зокрема поліції, по відношенню до його релігійних переконань. Позивач сповідує іслам. Його двічі затримували і тримали у відділку поліції, де вчиняли психологічний тиск і фізичне насилля, щоб змусити збрити бороду, яка є одним із атрибутів чоловіків мусульман, що сповідують релігію ісламу. Останній раз у відділку поліції Субанкулова попередили, що у разі носіння бороди його буде звинувачено у екстремізмі та приналежності до екстремістських угруповань, і його посадять до в`язниці. Таке переслідування і погрози позбавлення волі спричинило його внутрішнє переконання наявності загрози переслідування і небажання повертатися до країни походження. Ці ж обставини унеможливлюють звернення ОСОБА_1 до консульської установи Таджикистану в Україні щодо оформлення документів на повернення до Таджикистану.
Колегія суддів зазначає, що обставини за яких іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворенні або видані чи передані до країн визначені ч. 1  ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», зокрема: 
- де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань;
- де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання;
- де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя;
- де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.
Враховуючи вищенаведені доводи скаржника, колегія суддів зазначає, що визначені елементи мають загальний характер, тобто до уваги приймаються лише у контексті суб`єктивного передчуття заявника на момент порушення питання щодо повернення до Таджикистану.
Вказана позивачем узагальнена інформація про заборону дотримання релігійних канонів в Таджикистані, носить загальний характер і не містить відомостей про події переслідувань, тому вважається суб`єктивною, що не підкріплюється жодними доказами індивідуальних переслідувань або погроз.
Крім цього, колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на такі обставини як сімейний стан позивача, наявність у нього дитини від громадянки України, оскільки такі обставини в наведеному у ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» переліку відсутні.
Сам по собі факт наявності у позивача дитини та цивільної дружини не спростовує встановлені відповідачем порушення з боку позивача та не є підставою для скасування оскаржуваного рішення, адже чинним законодавством не передбачено виключень із загальних для всіх іноземців правил перебування на території України і не звільняють особу від відповідальності за вчинення порушення міграційного законодавства України.
Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у своїх постановах від 10.10.2019 року по справі № 2340/2910/18 та від 18.03.2021 року по справі № 522/14416/18.
Бажання іноземця чи особи без громадянств, зберегти свої сімейні права та дотримуватися прав та законних інтересів дитини покладає саме на цю особу передбачені діючим законодавством обов`язки щодо оформлення права на проживання (перебування) в Україні, а за відсутності волевиявлення та здійснення будь-яких дій такої особи з метою легалізації на території України (щонайменше звернення до міграційних органів з цього приводу), вказані права не можуть бути реалізовані шляхом незастосування державними органами до цієї особи наслідків незаконного перебування в Україні всупереч діючого законодавства.
Щодо посилань скаржника в частині того, що він 17 жовтня 2024 року звернувся із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ГУ ДМС у Закарпатській області, проте того ж дня ГУ ДМС у Закарпатській області відмовило в прийнятті заяви, колегія суддів зазначає наступне.
Правомірність відмови у наданні позивачу статусу біженця є предметом розгляду у справі №260/8025/24, тому суд апеляційної інстанції не надає оцінку цим обставинам. 
Проте, суд апеляційної інстанції зазначає, що на момент винесення оскаржуваного рішення №2111130100015823 про примусове повернення до країни походження позивач не звертався до ГУ ДМС України в Закарпатській області та інших територіальних підрозділів ДМС України із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Пояснити свою бездіяльність щодо оформлення документів, які дають право  на законних підставах перебувати на території України  будь-якими  поважними обставинами позивач не зміг та будь-яких доказів наявності об`єктивних причин, які перешкоджали йому з 2022 року, з моменту в`їзду легально на територію України звернутися  із заявою про оформлення посвідки на постійне проживання в Україні  не надав.
При цьому, жодних належних та допустимих доказів на підтвердження обставини, настання яких передбачає застосування положень ч. 1 ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», позивачем до суду не надано. Відсутні такі докази і в матеріалах справи. Так само відсутні підстави вважати, що позивач підпадає під захист  статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Колегія суддів звертає увагу, що особа, яка бажає легалізувати своє перебування на території України в законодавчо встановлений спосіб, має бути зацікавлена у зібранні необхідних доказів на підтвердження необхідності такого перебування в Україні, у тому числі і шляхом використання всіх законодавчо визначених правових механізмів, та уникаючи при цьому зловживання своїми правами та нехтування обов`язками.
Так, відповідно ст. 26 Конституції України, іноземці та особи без громадянства, які знаходяться в Україні на законних підставах користуються тими ж правами та свободами, а також несуть такі ж самі обов`язки, що і громадяни України.
Тобто, законодавець в розумінні вищезазначених норм права не лише наділяє іноземця певними правами, але і покладає обов`язок забезпечення урегулювання іноземцем свого правового становища у легалізований спосіб, зокрема шляхом звернення до відповідного територіального підрозділу ДМС України.
Згідно з ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас, пасивна поведінка позивача щодо не реалізації своїх прав ні в якому разі не може ставитись у вину органу державної влади.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що дії відповідача під час прийняття оскаржуваного рішення є правомірними, відповідач діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією України  і законами України, в тому числі й положеннями  Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», а тому правові підстави щодо скасування рішення про примусове повернення, відсутні.
Інші доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
З огляду на вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.
Згідно з ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Підстави для розподілу судових витрат згідно ст.139 КАС України відсутні.
Керуючись ч. 4 ст. 229, ч. 3 ст. 243, ст.ст. 289, 308, 310, п.2 ч.1 ст. ст.315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

                                                 П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 12 грудня 2024 року у справі № 303/9744/24 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише з підстав, визначених в статті 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. 

Головуючий суддя	 	Н. М. Судова-Хомюк 	
судді	 	Т. В. Онишкевич 	
 	 	Р. П. Сеник  	
Повне судове рішення складено  28.01.25 

    
 Дата