Справа № 134/102/24
Провадження № 22-ц/801/237/2025
Категорія: 8
Головуючий у суді 1-ї інстанції Кантониста  О. О.
Доповідач:Панасюк О. С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2025 року	Справа № 134/102/24	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Панасюка О. С. (суддя доповідач),
суддів Сала Т. Б., Шемети Т. М.,
з участю секретаря судового засідання Куленко О. В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференцзв`язку цивільну справу за позовом Крижопільської селищної ради Тульчинського району Вінницької області до ОСОБА_1 про припинення права власності на земельну ділянку за апеляційною скаргою Крижопільської селищної ради Тульчинського району Вінницької області на рішення Крижопільського районного суду Вінницької області у складі судді Кантонистої О. О. від 07 жовтня 2024 року,

встановив:

12 січня 2024 року Крижопільська селищна рада Тульчинського району Вінницької області (далі позивач, селищна рада) звернулася з цим позовом, за яким просила припинити право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,15 га, кадастровий номер 0521955100:02:001:1072, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , яке зареєстровано державним реєстратором Крижопільської селищної ради Стратієвською М. В. в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 28 серпня 2017 року (номер запису 22096130).
На обґрунтування позовних вимог покликалася на те, що рішенням селищної ради № 17.13-14/17 від 16 лютого 2017 року ОСОБА_1 в порядку безоплатної приватизації було передано у власність цю земельну ділянку, право власності на яку зареєстровано 28 серпня 2017 року.
За цільовим призначенням земельна ділянка віднесена до земель житлової і громадської забудови – для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (код цільового призначення 02.01), але ОСОБА_1 побудував на ній зерносушарку та складське приміщення, тобто використовує її для розміщення та експлуатації очолюваним ним Фермерським господарством «Бабійчук В. Ф.» (далі ФГ «Бабійчук В. Ф.») об`єктів промисловості.
Факт нецільового використання земельної ділянки підтверджується комісійним актом обстеження будівель і споруд від 27 вересня 2023 року.
       Рішенням Крижопільського районного суду Вінницької області від 07 жовтня 2024 року у позові відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що селищна рада передчасно звернулася з цим, тому що за результатами розгляду клопотання ОСОБА_1 про затвердження проекту землеустрою щодо спірної земельної ділянки нею не прийнято жодного з передбачених Земельним кодексом України (далі ЗК України) рішень, таким чином рішення Вінницького окружного адміністративного суду у справі № 120/12354/23 залишається невиконаним. Вичерпний перелік підстав припинення права власності на земельну ділянку закріплений у статті 140 ЗК України. Позбавлення відповідача саме права власності на земельну ділянку на підставі пункту а) частини першої статті 143 ЗК України через використання земельної ділянки не за нецільовим призначенням в даному випадку є явно непропорційним втручання у право власності.
В апеляційній скарзі селищна рада, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просила рішення Крижопільського районного суду Вінницької області від 27 серпня 2024 року скасувати та постановити нове судове рішення про задоволення позову.
       На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилалася на ті ж обставини, що і в позовній заяві.
        ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, за яким просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, як таке, що ухвалене з дотриманням норм процесуального права, відповідно до обставин справи, встановлених на їх підставі правовідносин сторін та норм матеріального права, якими вони регулюються.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що вона підлягає задоволенню з огляду на таке.
       Частинами першою – третьою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
       Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
       Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд установив, що рішенням 14 сесії 7 скликання селищної ради від 16 лютого 2017 року № 17.13-14/17 затверджено матеріали технічних документацій із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та передано безоплатно у власність ОСОБА_1 земельну ділянку з кадастровим номером 0521955100:02:001:1072 площею 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), яка знаходиться по АДРЕСА_1 .
08 липня 2021 року Управління розвитку територій та інфраструктури Вінницької обласної державної адміністрації видало Фермерському господарству «Бабійчук В. Ф.» (далі ФГ «Бабійчук В. Ф.») дозвіл № НОМЕР_1 -2 на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами (термін дії до 08 липня 2031 року). Згідно з додатком до дозволу проммайданчик знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 11 грудня 2023 року № 357886175 видно, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить земельна ділянка з кадастровим номером 0521955100:02:001:1072 площею 0,15 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), землі житлової та громадської забудови, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Висновком № 30 від 02 лютого 2023 року Управління житлово-комунального господарства, містобудування, архітектури, благоустрою, комунальної власності та захисту довкілля селищної ради погоджено проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки у разі зміни її цільового призначення з «для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), (02.01 – код КВЦ)» на «для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості (11.02 – код КВЦ)» загальною площею 0,15 га, що перебуває у власності ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 .
Актом комісійного обстеження будівель та споруд, збудованих ОСОБА_1 на земельній ділянці (кадастровий номер 0521955100:02:001:1072) по АДРЕСА_1 , від 27 вересня 2023 року, під час обстеження земельної ділянки ОСОБА_2 з кадастровим номером 0521955100:02:001:1181 площею 0,6354 га було виявлено, що власник суміжної земельної ділянки з кадастровим номером 0521955100:02:001:1072 площею 0,15 га ОСОБА_1 побудував на своїй ділянці зерносушарку та складське приміщення. 
ОСОБА_1 при будівництві складського приміщення та зерносушарки на своїй земельній ділянці порушив п. 6.1.41 ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування та забудови території».
Згідно з актом обстеження земельної ділянки від 17 травня 2024 року № 1 комісією у зв`язку з розглядом звернення ОСОБА_1 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з кадастровим номером 0521955100:02:001:1072 у разі зміни її цільового призначення проведено обстеження земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Власник земельної ділянки ОСОБА_1 не допустив членів комісії на територію земельної ділянки для проведення обстеження на предмет цільового використання земельної ділянки. Обстеження здійснено візуально з поза меж земельної ділянки та встановлено, що на ній відсутні об`єкти житлового будівництва чи житлової нерухомості, тобто земельна ділянка не використовується за цільовим призначенням. На земельній ділянці самовільно збудовані складське приміщення та об`єкт зерноочисно-сушарного комплексу, розміщено обладнання та техніка. Земельна ділянка фактично використовується за іншим цільовим призначенням, а саме для здійснення підприємницької діяльності.
Отже, як видно із зазначених доказів та позиції самого ОСОБА_1 його земельна ділянка, яка призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (02.01 – код КВЦ) фактично використовується ФГ «Бабійчук В. Ф.» для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості (11.02 – код КВЦ).
У статті 13 Конституції України установлено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону.
Власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.
Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.
Відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.
Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.
Право власності на землю гарантується.
Використання власності на землю не може завдавати шкоди правам і свободам громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі (стаття 1 ЗК України).
Згідно з частинами першою, третьою статті 19 ЗК України Землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії:
а) землі сільськогосподарського призначення;
б) землі житлової та громадської забудови;
в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення;
г) землі оздоровчого призначення;
ґ) землі рекреаційного призначення;
д) землі історико-культурного призначення;
е) землі лісогосподарського призначення;
є) землі водного фонду;
ж) землі промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення.
Земельна ділянка, яка за основним цільовим призначенням належить до відповідної категорії земель, відноситься в порядку, визначеному цим Кодексом, до певного виду цільового призначення, що характеризує конкретний напрям її використання та її правовий режим.
У статті 38 ЗК України визначено, що до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об`єктів загального користування.
Громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. Понад норму безоплатної передачі громадяни можуть набувати у власність земельні ділянки для зазначених потреб за цивільно-правовими угодами (стаття 40 ЗК України).
Згідно зі статтею 65 ЗК України землями промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення визнаються земельні ділянки, надані в установленому порядку підприємствам, установам та організаціям для здійснення відповідної діяльності.
Порядок використання земель промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення встановлюється законом.
До земель промисловості належать землі, надані для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд промислових, гірничодобувних, транспортних та інших підприємств, їх під`їзних шляхів, інженерних мереж, адміністративно-побутових будівель, інших споруд (частина перша статті 66 ЗК України).
Відповідно до частини другої статті 78 ЗК України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.
Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону (частина перша статті 116 ЗК України).
Згідно з частиною третьою цієї статті безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі:
а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян;
б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій;
в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.
Частиною першою статті 121 ЗК України у редакції, яка діяла станом на момент передачі ОСОБА_1 спірної земельної ділянки, установлено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах:
а) для ведення фермерського господарства – в розмірі земельної частки (паю), визначеної для членів сільськогосподарських підприємств, розташованих на території сільської, селищної, міської ради, де знаходиться фермерське господарство. Якщо на території сільської, селищної, міської ради розташовано декілька сільськогосподарських підприємств, розмір земельної частки (паю) визначається як середній по цих підприємствах. У разі відсутності сільськогосподарських підприємств на території відповідної ради розмір земельної частки (паю) визначається як середній по району;
б) для ведення особистого селянського господарства – не більше 2,0 гектара;
в) для ведення садівництва – не більше 0,12 гектара;
г) для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах – не більше 0,25 гектара, в селищах – не більше 0,15 гектара, в містах – не більше 0,10 гектара;
ґ) для індивідуального дачного будівництва – не більше 0,10 гектара;
д) для будівництва індивідуальних гаражів – не більше 0,01 гектара.
Тобто цією нормою установлено виключний перелік підстав для безоплатної передачі земельних ділянок із земель державної або комунальної власності громадянам України.
В інших випадках земельні ділянки державної чи комунальної власності продаються або передаються в користування (оренду, суперфіцій, емфітевзис) окремими лотами на конкурентних засадах (на земельних торгах) (абзац 1 частини першої статті 134 ЗК України).
Зі змісту цих норм випливає очевидний висновок, що ОСОБА_1 безоплатно міг отримати у власність лише земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (або для інших з передбачених частиною першою статті 121 ЗК України видів використання за наявності для того відповідних умов). Земельну ділянку для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості із земель державної або комунальної власності він міг придбати виключно на земельних торгах.
Відповідно до пункту а) частини першої статті 143 ЗК України примусове припинення прав на земельну ділянку здійснюється у судовому порядку у разі  використання земельної ділянки не за цільовим призначенням.
Оскільки надану безоплатно у власність із земель комунальної власності земельну ділянку житлової та громадської забудови – для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) ОСОБА_1 використовує не за її цільовим призначенням, а як землі промисловості – для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, то суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про відсутність підстав для примусового припинення його права власності на цю ділянку на підставі пункту а) частини першої статті 143 ЗК України.
Такий висновок узгоджується із правовим висновком, який зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 477/2330/18 (провадження № 14-31цс22).
Щодо висновку суду першої інстанції про непропорційність втручання у право власності відповідача шляхом примусового припинення його права власності на земельну ділянку через її використання не за цільовим призначенням, то апеляційний суд зазначає таке.
Змусити жити за принципами навряд чи можливо. Але коли виникає судовий спір, то учасники цивільного обороту мають розуміти, що їх дії (бездіяльність) чи правочини можуть бути піддані оцінці крізь призму справедливості, розумності, добросовісності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2024 року в справі № 357/13500/18 (провадження № 61-3809св24)).
Добра совість – це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року в справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18)).
Дії відповідача, що стали підставою цього позову, – безоплатне отримання у власність земельної ділянки житлової забудови без мети будувати там житловий будинок, розміщення на ній об`єкта промисловості з подальшою зміною цільового призначення спірної ділянки, – вказують на те, що від моменту набуття права власності на цю ділянку він планував її використовувати не за цільовим призначенням.
Така його поведінка є очевидно суперечливою і такою, що спрямована на протиправне, всупереч встановленому законом порядку, безоплатне заволодіння спірною земельною ділянки, а тому не може вважатись добросовісною.
Відповідно висновок суду першої інстанції про непропорційність втручання у право власності відповідача не ґрунтується на вимогах закону та нормах матеріального права, які регулюють правовідносини сторін (не можна вважати непропорційним втручанням у право власності особи на земельну ділянку, його примусове припинення за умови, що таке право свідомо було набуте особою безоплатно задля уникнення встановленої законом процедури земельних торгів).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 477/2330/18 (провадження № 14-31цс22) виснувала, зокрема таке:
«64. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, припинення правовідношення (пункт 7 частини другої стаття 16 ЦК України).
65. У позовній заяві прокурор не скаржився на незаконність набуття скаржником спірної земельної ділянки у власність, а вимогу про припинення права власності на це майно мотивував тим, що скаржник використовує надану йому земельну ділянку не за цільовим призначенням.
66. Велика Палата Верховного Суду вважає, що заявлена на підставі пункту «а» частини першої статті 143 ЗК України вимога про припинення права власності скаржника на спірну земельну ділянку по суті є вимогою про припинення правовідношення, яка з огляду на підстави позову є ефективною у спірних правовідносинах. Задоволення цієї вимоги має наслідком виникнення у відповідача обов`язку повернути спірну земельну ділянку».
Відповідно обраний позивачем спосіб захисту у цій справі є належним та ефективним.
Не можна погодитись із з висновком суду першої інстанції про передчасність звернення з цим позовом через його пред`явлення до виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 09 лютого 2024 року у справі № 120/12354/23 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/116893579), тому що предметом спору у цій справі була законність / незаконність процедури ухвалення селищної радою рішення за заявою ОСОБА_1 про затвердження документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у разі зміни її цільового призначення, отже й виконання чи невиконання рішення адміністративного суду не може вплинути на вирішення спору у справі, що переглядається, предметом якого є використання спірної земельної ділянки не за цільовим призначенням.
За таких обставин апеляційний суд прийшов до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із постановленням нового судового рішення про задоволення позову.
Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
При зверненні з цим позовом селищна рада сплатила 5368 грн 00 к. судового збору, але ухвалою Вінницького апеляційного суду було встановлено, що сума судового збору, яка підлягала сплаті за подання позовної заяви, становила 3 028 грн 00 к. 
Отже з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору, яка підлягала сплаті за подання позовної заяви, в розмірі 3 028 грн 00 к. та сума судового збору, сплачена за подання апеляційної скарги в розмірі 4 542 грн 00 к.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 384 ЦПК України апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу Крижопільської селищної ради Тульчинського району Вінницької області задовольнити.
Рішення Крижопільського районного суду Вінницької області від 07 жовтня 2024 року скасувати та постановити нове судове рішення.
Позов Крижопільської селищної ради Тульчинського району Вінницької області задовольнити.
Припинити право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,15 га, кадастровий номер 0521955100:02:001:1072, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , яке зареєстровано державним реєстратором Крижопільської селищної ради Стратієвською М. В. в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 28 серпня 2017 року (номер запису 22096130)
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Крижопільської селищної ради Гайсинського району Вінницької області суму судового збору, яка підлягала сплаті за подання позовної заяви, в розмірі 3 028 (три тисячі двадцять вісім) грн 00 к. та суму судового збору, сплачена за подання апеляційної скарги в розмірі 4 542 (чотири тисячі п`ятсот сорок дві) грн 00 к., а всього 7 570 (сім тисяч п`ятсот сімдесят) грн 00 к.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Позивач: Крижопільська селищна рада Тульчинського району Вінницької області, 24600, Вінницька область, Тульчинський район, смт Крижопіль, вул. Героїв України, 61, ЄДРПОУ 04325940;
Відповідач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .

(Повний текст судового рішення виготовлено 30 січня 2025 року).

Головуючий                                                        О. С. Панасюк

Судді:                                                                Т. Б. Сало
       
                                                                               Т. М. Шемета