УХВАЛА
 
05 березня2025 року                                                                     
м. Київ
 
справа № 201/14368/15-ц
провадження № 61-2344св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І.,
суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Пархоменка П. І.,
 
учасники справи:
позивач -ОСОБА_1 (правонаступник ОСОБА_2 ),
відповідач ? Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», 
третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон»,
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргуОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_3 , на рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 05 вересня 2023 року у складі судді Демидової С. О. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 10 січня 2024 року у складі колегії суддів: Космачевської Т. В., Канурної О. Д., Халаджи О. В.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У вересні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення грошових коштів.
Позов мотивований тим, що між ним та відповідачем було укладено десять договорів банківського вкладу, за умовами яких банк прийняв грошові кошти для розміщення їх на депозитних вкладах зі сплатою процентів за користування та на умовах повернення визначених у договорах. Починаючи з 2015 року він неодноразово звертався до банку з вимогами про повернення повної суми вкладів та нарахованих відсотків до відділень ПАТ КБ «Приватбанк» у м. Євпаторії, м. Києві та м. Дніпропетровську, а також телефонував до служби підтримки клієнтів банку. Проте йому було відмовлено та повідомлено про припинення діяльності відокремленого підрозділу розташованого на території Автономної Республіки Крим.
ПАТ КБ «ПриватБанк» продовжує здійснювати свою діяльність як юридична особа та банківська установа, його ліцензію на здійснення банківської діяльності не анульовано, тимчасову адміністрацію не введено. Надання послуг з розміщення депозиту здійснює саме банк, а не його структурні одиниці, яким надано відповідні повноваження. Стороною договору у таких випадках є банк, відтак саме банк має відповідати за зобов`язаннями, взятими на себе за укладеним договором. 
ОСОБА_2 просив суд стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти:
за договором № SAMDN25000722824734 суму банківського вкладу у розмірі 146 190,00 грн та відсотки за банківським вкладом за весь період користування банком коштами, починаючи з 12 січня 2012 року по дату звернення до суду, що становить 74 335, 19 грн, а всього ? 220 525, 19 грн;
за договором № SAMDN25000727361899 суму банківського вкладу у розмірі 2 225,00 дол. США та відсотки за банківським вкладом за весь період користування банком коштами, починаючи з 23 липня 2012 року по дату звернення до суду, що становить 654,58 дол. США, а всього ? 2 879,58 дол. США, що за курсом НБУ еквівалентно 62 774,84 грн;
за договором № SAMDN25000729694263 суму банківського вкладу 5 086,21 дол. США та відсотки за банківським вкладом за весь період користування банком коштами, починаючи з 15 жовтня 2012 року по дату звернення до суду, що становить 1 450,41 дол. США, а всього складає 6 536,62 доларів США та за курсом НБУ еквівалентно 142 498,31 грн;
за договором № SAMDN80000729694269 суму банківського вкладу 100,00 дол. США та відсотки за банківським вкладом за весь період користування банком коштами, починаючи з 15 жовтня 2012 року по дату звернення до суду, що становить 28,00 дол. США, а всього - 128,00 дол. США та за курсом НБУ еквівалентно 2 803,04 грн;
за договором № SAMDN25000735500033 суму банківського вкладу 7 600 дол. США та відсотки за банківським вкладом за весь період користування Банком коштами, починаючи з 28 травня 2013 року по дату звернення до суду, що становить 1 785,24 дол. США, а всього ? 9 385,24 дол. США та за курсом НБУ еквівалентно 204 598,24 грн;
за договором № SAMDN25000735591186 суму банківського вкладу 61 761,45 грн та відсотки за банківським вкладом за весь період користування банком коштами, починаючи з 01 червня 2013 року по дату звернення до суду, що становить 24 294,70 грн, а всього ? 86 056,15 грн;
за договором № SAMDN25000736200168 суму банківського вкладу 95 500,00 грн та відсотки за банківським вкладом за весь період користування банком коштами, починаючи з 01 червня 2013 року по дату звернення до суду становить 32 011,25 грн, а всього ? 127 511,25 грн;
за договором № SAMDN25000738761811 суму банківського вкладу 36 525,73 грн та відсотки за банківським вкладом за весь період користування банком коштами, починаючи з 23 жовтня 2013 року по дату звернення до суду, що становить 13 366,73 грн, а всього 49 892,46 грн;
за договором № SAMDNWFD0070036208000 суму банківського вкладу 40 463,14 грн та відсотки за банківським вкладом за весь період користування банком коштами, починаючи з 16 грудня 2013 року по дату звернення до суду, що становить 14 305,74 грн, а всього ? 54 768,88 грн;
за договором № SAMDNWFD0070039029200 суму банківського вкладу 33 000,00 грн та відсотки за банківським вкладом за весь період користування банком коштами, починаючи з 19 грудня 2013 року по дату звернення до суду, що становить 10 909,80 грн, а всього ? 43 909,80 грн;
судові витрати.
Короткий зміст судових рішень 
Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 березня 2021 року залучено до участі у справі правонаступника ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_1 .
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 вересня 2023 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 10 січня 2024 року, у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що дійсно ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк» у відділенні, що розташоване в АР Крим, були укладенні депозитні договори. ПАТ КБ «ПриватБанк» не повернуло зазначені вклади ОСОБА_2 , що стало підставою для звернення до суду.
Згідно з матеріалами спадкової справи № 51/2016, заведеної після смерті ОСОБА_2 , ОСОБА_1 прийняла спадщину після смерті померлого батька за законом та за заповітом, надіславши до нотаріальної контори відповідну заяву, отже вона є спадкоємцем. Однак матеріали цивільної справи містять також і заповідальне розпорядження на ім`я сина ОСОБА_4 . Отже, заповіт на ОСОБА_1 не скасовує здійснених ОСОБА_2 заповідальних розпоряджень у вказаних договорах банківського вкладу. Аналіз зазначених обставин, дозволяє зробити висновок, що ОСОБА_1 фактично намагається вирішити спір про право власності на спадкове майно, а відтак необхідно залучити й інших спадкоємців після померлого ОСОБА_2 . При цьому суд звертає увагу на те, що на відміну від відповідача залучити співпозивача у справі неможливо. Тому у позові слід відмовити.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції.
Аргументи учасників справи
17 лютого 2023 року ОСОБА_1 надіслала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_4 на час відкриття спадщини постійно не проживав з спадкодавцем та не виявив бажання прийняти спадщину, хоча вже минуло більше восьми років. Отже, він втратив своє право на спадкування, а тому помилковим є висновок про необхідність залучення ОСОБА_4 до участі у справі.
10 лютого 2021 року Дніпровський апеляційний суд вже висловився з цього приводу у цій справі та скасував незаконну ухвалу суду першої інстанції, яка постановлена щодо її права на спадкове майно, а саме «матеріалами справи підтверджено той факт, що ОСОБА_1 є спадкоємцем позивача не тільки за законом, але і за заповітом, яким ОСОБА_1 наділено спадковими правами щодо сум банківських вкладів, які є предметом спору у даній справі. З огляду на зазначене та враховуючи, що спірні правовідносини допускають правонаступництво, суд першої інстанції дійшов помилкових висновків про закриття провадження у справі, тому ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду». Вказані обставини є преюдиційними, а тому суд не повинен був повторно досліджувати вказані обставини.
Суди не врахували, що у ОСОБА_4 припинено не тільки право спадкування, а і право на оспорення, оскільки він висловив своєю поведінкою/бездіяльністю, що не буде реалізовувати свого права на оспорення. У свою чергу вона не втратила своє право на спадкування та на оспорення бездіяльності банку щодо неповернення грошових коштів, проте не отримала захисту своїх порушених прав в суді.
Рух справи, межі та підстави касаційного перегляду
Ухвалою Верховного Суду від 29 лютого 2024 року відкрито касаційне провадження в цій справі. 
В ухвалі зазначено, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі №  463/579/18, від 16 лютого 2022 року у справі № 204/9057/19, від 07 жовтня 2020  року у справі № 450/2286/16-ц, від 28 жовтня 2020 року у справі №  761/23904/19).
Ухвалою Верховного Суду від 06 лютого 2025 року справу призначено до судового розгляду. 
Фактичні обставини справи
Суди встановили, що ОСОБА_2 уклав з ПАТ «КБ «Приват банк» ряд договорів банківських вкладів, а саме: 
договір № SAMDN25000722824734 від 12 січня 2012 року - сума вкладу 81 000,00 грн;
договір № SAMDN25000727361899 від 23 липня 2012 року - сума вкладу 2 225,00 дол. США;
договір № SAMDN25000729694263 від 15 жовтня 2012 року - сума вкладу 5 086,21 дол. США;
договір № SAMDN80000729694269 від 15 жовтня 2012 року - сума вкладу 100,00 дол. США;
договір № SAMDN25000735500033 від 28 травня 2013 року - сума вкладу 7 600,00 дол. США;
договір № SAMDN25000735591186 від 01 червня 2013 року - сума вкладу 61 761,45 грн;
договір № SAMDN25000736200168 від 02 липня 2013 року - сума вкладу 95 500,00 грн;
договір № SAMDN25000738761811 від 23 жовтня 2013 року - сума вкладу 36 525,73 грн;
договір №SAMDNWFD0070036208000 від 16 грудня 2013 року - сума вкладу 40 463,14 грн;
договір № SAMDNWFD0070039029200 від 19 грудня 2013 року - сума вкладу 33 000,00 грн.
ІНФОРМАЦІЯ_1 позивач ОСОБА_2 помер.
16 лютого 2016 року після смерті ОСОБА_2 відкрито спадкову справу № 51/2016 за заявою його дочки ОСОБА_1 . 
Постановою державного нотаріуса П`ятої дніпропетровської державної нотаріальної контори від 29 липня 2016 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на грошові вклади в ПАТ КБ «ПриватБанк» після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 її батька ОСОБА_2 через відсутність спадкового майна (грошових вкладів в ПАТ «Приватбанк»).
У договорах № SAMDN25000722824734 від 12 січня 2012 року, № SAMDN25000727361899 від 23 липня 2012 року, № SAMDN25000729694263 від 15 жовтня 2012 року, № SAMDN80000729694269 від 15 жовтня 2012 року та № SAMDN25000738761811 від 23 жовтня 2013 року ОСОБА_2 зробив заповідальні розпорядження, складені відповідно до статті 1228 ЦК України, на користь свого сина ОСОБА_4 .
Відповідно до заповіту від 14 жовтня 2014 року ОСОБА_2 , зокрема, призначив спадкоємцем свого рахунку № НОМЕР_1 за заявою № SAMDN25000736200168 від 02 липня 2013 року та рахунку №  НОМЕР_2 за заявою № SAMDNWFD0070039029200 від 19 грудня 2013 року, відкритих у ПАТ КБ «ПриватБанк», свою дочку ОСОБА_1 . 
Цей заповіт на ОСОБА_1 не скасовує здійснених ОСОБА_2 заповідальних розпоряджень у вказаних договорах банківського вкладу.
Позиція Верховного Суду
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду заслухав суддю-доповідача, перевірив наведені у касаційній скарзі доводи, за результатами чого робить висновок про наявність правових підстав для передачі справи на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.
Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесений до Реєстру.
У справі, що переглядається:
03 вересня 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк», предметом якого є вимога про стягнення грошових коштів за договорами банківських вкладів, тобто спірні правовідносини допускають правонаступництво. ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 березня 2016 року позовну заяву ОСОБА_2 залишено без розгляду. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 05 червня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 березня 2016 року скасовано та направлено справу до суду першої інстанції для продовження розгляду. Суд апеляційної інстанції виходив із того, що рішенням Кіровського районного суду від 12 травня 2016 року встановлено факт смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , у свою чергу суд першої інстанції через відсутність інформації про правонаступника (спадкоємця) неправильно застосував норми права. Аналіз Єдиного державного реєстру судових рішень свідчить, що рішенням Кіровського районного суду від 12 травня 2016 року у справі № 203/1505/16-ц за заявою ОСОБА_1 встановлено факт смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 за місцем постійного проживання за адресою АДРЕСА_1 . Судом також встановлено, що заявник, яка є особою, переміщеною з тимчасово окупованої території України, є рідною дочкою ОСОБА_2 . В зв`язку із смертю ОСОБА_2 відкрилась спадщина на нерухоме майно та кошти на рахунках в банках померлого, спадкоємцем якого за заповітом є заявник;
на виконання ухвали Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 вересня 2019 року про витребування доказів у справі П`ятою дніпровською державною нотаріальною конторою надіслано копію спадкової справи № 51/2016 щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 (т. 1, а. с. 163-166), яка містить заяву ОСОБА_1 про те, що вона приймає спадщину за законом та за заповітом, заяви інших спадкоємців у спадковій справі відсутні;
ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 вересня 2020 року провадження у справі закрито на підставі пункту 7 частини першої статті 255 ЦПК України, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що саме ОСОБА_1 є правонаступником ОСОБА_2 за спірними правовідносинами. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 10 лютого 2021 року за апеляційною скаргою ОСОБА_1 вказану ухвалу суду скасовано та направлено справу до суду першої інстанції для продовження розгляду, яка мотивована тим, що згідно з матеріалів спадкової справи, заведеної після смерті померлого батька,  ОСОБА_1 прийняла спадщину після померлого батька за законом та за заповітом, надіславши відповідну заяву до нотаріальної контори, тому ОСОБА_1 є спадкоємцем позивача;
ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 березня 2021 року залучено ОСОБА_1 правонаступником ОСОБА_2 . Суд вказав, що матеріалами справи підтверджено той факт, що ОСОБА_1 є спадкоємцем позивача ОСОБА_2 не тільки за законом, але і за заповітом, яким ОСОБА_1 наділено спадкових прав щодо сум банківських вкладів, які є предметом спору у даній справі;
суди встановили, що 16 лютого 2016 року після смерті ОСОБА_2 відкрито спадкову справу № 51/2016 за заявою його дочки ОСОБА_1 . Відповідно до заповіту від 14 жовтня 2014 року ОСОБА_2 призначив спадкоємцем рахунків за заявою № SAMDN25000736200168 від 02 липня 2013 року та за заявою № SAMDNWFD0070039029200 від 19 грудня 2013 року, відкритих у ПАТ КБ «ПриватБанк», свою дочку  ОСОБА_1  ОСОБА_2 у договорах № SAMDN25000722824734 від 12 січня 2012 року, № SAMDN25000727361899 від 23 липня 2012 року, № SAMDN25000729694263 від 15 жовтня 2012 року, № SAMDN80000729694269 від 15 жовтня 2012 року та № SAMDN25000738761811 від 23 жовтня 2013 року зробив заповідальні розпорядження, складені відповідно до статті 1228 ЦК України, на користь свого сина  ОСОБА_4 ;
відмовляючи у задоволенні позову суди виходили із того, що  ОСОБА_1 фактично намагається вирішити спір про право власності на спадкове майно, а відтак необхідно залучити й інших спадкоємців після померлого ОСОБА_2 . При цьому на відміну від відповідача залучити співпозивача у справі неможливо.
Колегія суддів вважає такі висновки судів помилковими, які не врахували, що оскільки до складу спадкового майна згідно зі статті 1228 ЦК України входить і право на вклад у банку (фінансовій установі) незалежно від способу розпорядження ним - чи зроблено розпорядження щодо права на вклад у заповіті, чи безпосередньо у банку (фінансовій установі) - таке право входить до складу спадщини і на нього поширюються загальні правила спадкування; особа, яка вказана у розпорядженні банку (фінансовій установі), є спадкоємцем вкладу і має можливість на власний розсуд прийняти спадщину (право на вклад) або відмовитися від її прийняття чи не прийняти; якщо особа, вказана у розпорядженні банку (фінансовій установі), не прийняла спадщину або відмовилася від її прийняття, то спадкування права на вклад здійснюється спадкоємцем (спадкоємцями) за заповітом чи/та законом, який прийняв спадщину.
При цьому суд будь-якої інстанції зобов`язаний залучити до участі у справі правонаступника сторони або третьої особи, якщо спірні правовідносини допускають правонаступництво прав та обов`язків відповідної особи, а правонаступник існує. Питання процесуальної правосуб`єктності сторони, третьої особи, їхніх правонаступників належать до тих, які суд має вирішити під час розгляду справи незалежно від стадії судового процесу. Не є перешкодами для з`ясування підстав процесуального правонаступництва межі розгляду справи у суді відповідної інстанції, а також предмет доказування за відповідними позовними вимогами. При вирішенні питання про залучення правонаступників учасників справи суду потрібно встановити наявність чи відсутність правонаступництва на підставі норм матеріального права у спірних правовідносинах, зокрема чи відомі особи, які прийняли спадщину. Саме для встановлення осіб, які прийняли спадщину, статтею 251 ЦПК України передбачено обов`язок суду зупинити провадження у справі, правовідносини у якій допускають правонаступництво. 
У разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу. Усі дії, вчинені в цивільному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього так само, як вони були обов`язкові для особи, яку він замінив (стаття 55 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 січня 2023 року в справі № 752/16818/18 вказано, що процесуальне правонаступництво - це заміна під час провадження у цивільній справі сторін або третіх осіб іншими особами, до яких переходять права та обов`язки у спірних правовідносинах. Суд будь-якої інстанції зобов`язаний залучити до участі у справі правонаступника сторони або третьої особи, якщо спірні правовідносини допускають правонаступництво прав та обов`язків відповідної особи, а правонаступник існує. Питання процесуальної правосуб`єктності сторони, третьої особи, їхніх правонаступників належать до тих, які суд має вирішити під час розгляду справи незалежно від стадії судового процесу. Не є перешкодами для з`ясування підстав процесуального правонаступництва межі розгляду справи у суді відповідної інстанції, а також предмет доказування за відповідними позовними вимогами. Проте процесуальне правонаступництво можливе лише тоді, коли у майнових відносинах відбулось правонаступництво. Отже, при вирішенні питання про залучення правонаступників учасників справи суду потрібно встановити наявність чи відсутність правонаступництва на підставі норм матеріального права у спірних правовідносинах.
Під час вирішення питання про залучення правонаступників до участі у справі суд повинен встановити, чи допускають спірні правовідносини правонаступництво та чи відомі особи, які прийняли спадщину. Саме для встановлення осіб, які прийняли спадщину, статтею 251 ЦПК України передбачено обов`язок суду зупинити провадження у справі, правовідносини у якій допускають правонаступництво (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2023 року у справі № 760/9496/21).
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).
Згідно з частинами першою, третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).
Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).
Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).
У статті 1228 ЦК України передбачено, що вкладник має право розпорядитися правом на вклад у банку (фінансовій установі) на випадок своєї смерті, склавши заповіт або зробивши відповідне розпорядження банку (фінансовій установі). Право на вклад входить до складу спадщини незалежно від способу розпорядження ним. Заповіт, складений після того, як було зроблене розпорядження банку (фінансовій установі), повністю або частково скасовує його, якщо у заповіті змінено особу, до якої має перейти право на вклад, або якщо заповіт стосується усього майна спадкодавця.
Обміркувавши викладене, касаційний суд зауважує, що:
до складу спадкового майна згідно зі статті 1228 ЦК України входить і право на вклад у банку (фінансовій установі) незалежно від способу розпорядження ним - чи зроблено розпорядження щодо права на вклад у заповіті, чи безпосередньо у банку (фінансовій установі) - таке право входить до складу спадщини і на нього поширюються загальні правила спадкування;
спадкодавець має можливість розпорядитися належним йому правом вимоги грошових коштів (в українській або іноземній валюті), які були внесені на підставі договору банківського вкладу (депозиту) або рахунку. Проте в будь-якому разі спадкодавець самостійно приймає рішення про те, яким чином розпорядитися правом на вклад;
розпорядження банку (фінансовій установі) по своїй суті є одностороннім правочином, за допомогою якого здійснюється розпорядження правом на вклад. На такий односторонній правочин поширюються відповідні положення ЦК України про правочини (зокрема, про форму, недійсність правочинів). Розпорядження банку (фінансовій установі) досить специфічний односторонній правочин, оскільки може втілюватися як в окремому документі, так і бути умовою договору;
особа, яка вказана у розпорядженні банку (фінансовій установі), є спадкоємцем вкладу і має можливість на власний розсуд прийняти спадщину (право на вклад) або відмовитися від її прийняття чи не прийняти;
якщо особа, вказана у розпорядженні банку (фінансовій установі), не прийняла спадщину або відмовилася від її прийняття, то спадкування права на вклад здійснюється спадкоємцем (спадкоємцями) за заповітом чи/та законом, який прийняв спадщину. Сама по собі вказівка особи у заповідальному розпорядженні банку (фінансовій установі) не свідчить про прийняття такою особою спадщини.
У цій справі установлені судами обставини та зібрані докази не дають підстав для висновку про наявність інших спадкоємців, які прийняли спадщину ОСОБА_2 , зокрема син - ОСОБА_4 . Тому висновки судів, що ОСОБА_1 намагається вирішити спір про право власності на спадкове майно, необхідність залучення й інших спадкоємців після померлого ОСОБА_2 до участі у справі, є помилковими. Про таке не свідчить і наявність в окремих депозитних договорах заповідальних розпоряджень на користь ОСОБА_4 , складених відповідно до статті 1228 ЦК України, та не є підставою для відмови у позові ОСОБА_1 , яка є спадкоємцем щодо цих вкладів за законом. Підстав для залучення ОСОБА_4 як правонаступника померлого ОСОБА_2 (позивача, співпозивача) немає, за відсутності підстав (відомостей) вважати його спадкоємцем, який прийняв спадщину.
Разом з тим, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 вересня 2019 року у справі № 201/14367/15-ц (провадження № 61-11625св19) в аналогічному спорі між тими ж сторонами про стягнення коштів за іншими депозитними договорами зроблені протилежні висновки, зокрема зазначено, що:
«судами попередніх інстанцій встановлено, що 10 січня 2013 року між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк» у відділенні, що розташоване за адресою: 97400, Україна, АР Крим, м. Євпаторія, вул. Перемоги, 36, були укладенні депозитні договори. ПАТ КБ «ПриватБанк» не повернуло зазначені вклади позивачеві, що стало приводом для звернення до суду. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 лютого 2017 року у зв`язку зі смертю ОСОБА_2 , у якості правонаступника залучено його доньку ОСОБА_1 . При залученні до участі у справі як правонаступника ОСОБА_2 його доньки ОСОБА_1 , судами попередніх інстанцій неправильно встановлено коло спадкоємців померлого ОСОБА_2 , які можуть бути його правонаступниками за спірними договорами банківських вкладів. Тобто процесуальне правонаступництво може мати місце лише при правонаступництві у матеріальних правовідносинах.
Колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що саме вона є правонаступником ОСОБА_2 за спірними договорами банківських вкладів, тобто у матеріальних правовідносинах. З огляду на це, суди дійшли неправильного висновку про задоволення позову на користь ОСОБА_1 оскільки вона є неналежним позивачем у справі.
При цьому судами не надано належну правову оцінку наявним у матеріалах справи документам, зокрема, договору банківського вкладу № SAMDN25000732103077 від 10 січня 2013 року, договору № SAMDN80000732103303 від 10 січня 2013 року та заповіту від 14 жовтня 2014 року (том 1 а. с. 9, 10, 134). Суди попередніх інстанцій не звернули увагу на те, що у зазначених договорах міститься заповідальне розпорядження на ім`я сина ОСОБА_2 - ОСОБА_4  (том 1 а. с. 9, 10).
Згідно із частиною першою статті 1228 ЦК України вкладник має право розпорядитися правом на вклад у банку (фінансовій установі) на випадок своєї смерті, склавши заповіт або зробивши відповідне розпорядження банку (фінансовій установі). Тобто, апеляційний суд не звернув уваги на те, що договори банківського вкладу містять заповідальне розпорядження на ім`я  ОСОБА_4 , якого як правонаступника не залучили. Наявний у матеріалах справи заповіт від 14 жовтня 2014 року на ім`я ОСОБА_1 серед переліку майна, що їй заповідається, не містить грошових коштів за спірними депозитними договорами. Отже, заповіт не скасував заповідальне розпорядження.
Суди попередніх інстанцій, вирішуючи спір, допустили порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права. При цьому касаційний суд звертає увагу на те, що на відміну від відповідача замінити позивача у справі неможливо, тому у позові слід відмовити».
Тобто, касаційний суд уважав правонаступником позивача у такому спорі особу, на користь якої спадкодавець зробив заповідальне розпорядження банку (фінансовій установі), незалежно від факту прийняття таким суб`єктом спадщини, а спадкоємця за законом, таким, що не може вимагати повернення вкладу.
Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом (частина перша статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Надана судам роль в ухваленні судових рішень якраз і полягає в розвіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які існують. Оскільки завжди існуватиме потреба в з`ясуванні неоднозначних моментів і адаптації до обставин, які змінюються (VYERENTSOV v. UKRAINE, № 20372/11, § 65, від 11 квітня 2013 року; DEL RIO PRADA v. SPAIN, № 42750/09, § 93, від 21 жовтня 2013 року).
Тому касаційний суд вважає за необхідне відступити від висновків щодо застосування положень статті 1228 ЦК України, викладених в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 вересня 2019 року у справі № 201/14367/15-ц (провадження № 61-11625св19), та зробити висновок про те, що:
«до складу спадкового майна згідно зі статті 1228 ЦК України входить і право на вклад у банку (фінансовій установі) незалежно від способу розпорядження ним - чи зроблено розпорядження щодо права на вклад у заповіті, чи безпосередньо у банку (фінансовій установі) - таке право входить до складу спадщини і на нього поширюються загальні правила спадкування;
спадкодавець має можливість розпорядитися належним йому правом вимоги грошових коштів (в українській або іноземній валюті), які були внесені на підставі договору банківського вкладу (депозиту) або рахунку. Проте в будь-якому разі спадкодавець самостійно приймає рішення про те, яким чином розпорядитися правом на вклад;
розпорядження банку (фінансовій установі) по своїй суті є одностороннім правочином, за допомогою якого здійснюється розпорядження правом на вклад. На такий односторонній правочин поширюються відповідні положення ЦК України про правочини (зокрема, про форму, недійсність правочинів). Розпорядження банку (фінансовій установі) досить специфічний односторонній правочин, оскільки може втілюватися як в окремому документі, так і бути умовою договору;
особа, яка вказана у розпорядженні банку (фінансовій установі), є спадкоємцем вкладу і має можливість на власний розсуд прийняти спадщину (право на вклад) або відмовитися від її прийняття чи не прийняти;
якщо особа, вказана у розпорядженні банку (фінансовій установі), не прийняла спадщину або відмовилася від її прийняття, то спадкування права на вклад здійснюється спадкоємцем (спадкоємцями) за заповітом чи/та законом, який прийняв спадщину Сама по собі вказівка особи у заповідальному розпорядженні банку (фінансовій установі) не свідчить про прийняття такою особою спадщини». 
Керуючись статтями 260, 403, 404 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Передати справу № 201/14368/15 на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду. 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                           В. І. Крат
 
Судді:                                                                                     Д. А. Гудима
 
І. О. Дундар
                                                                                              
Є. В. Краснощоков
 
П. І. Пархоменко