П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  120/5426/24 
Головуючий суддя 1-ої інстанції -  Воробйова І.А.  
Суддя-доповідач -  Гонтарук В. М.   
07 січня 2025 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Гонтарука В. М. 
суддів:  Білої Л.М.  Матохнюка Д.Б. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 05 серпня 2024 року (ухвалене в м. Вінниця) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної установи "Вінницька установа виконання покарання (№1)" про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
позивач звернувся до суду з позовом до Державної установи "Вінницька установа виконання покарання (№1)" про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії.
Рішенням Вінницького  окружного адміністративного суду від 05 серпня 2024 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та ухвалити нову постанову, якою задовольнити адміністративний позов.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.
Відповідач своїми правами, передбаченими ст.ст. 300, 304 КАС України, не скористався та не подав відзив на апеляційну скаргу.
Сьомий апеляційний адміністративний суд ухвалою від 15 жовтня 2024 року, вирішив розглядати дану справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
За таких умов згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України при розгляді справи в порядку письмового провадження фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що остання не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду неоспорені факти про те, що вироком Піщанського районного суду Вінницької області від 21.12.2011 позивача засуджено до довічного позбавлення волі за ч. 1 ст. 115, п. 1, 2, 9, 13 ч. 2 ст. 115; ч. 1 ст. 185; ч. 2 ст. 194, ст. 70 Кримінального кодексу України. Місцем відбування призначеного покарання є ДУ "Вінницька установа виконання покарань (№ 1)".
Уповноважений Верховної Ради України з прав людини звернувся 19.07.2023 р. із листом за вих.№39262.4/П-26376.25/23/ТЛ/43.4 до Міністра юстиції України щодо, серед іншого, взяття на особистий контроль вжиття заходів, спрямованих на недопущення у подальшому порушень прав позивача на належні умови утримання в державній установі “Вінницька установа виконання покарань (№1)”. Про вжиті заходи Уповноважений з прав людини просив повідомити його у місячний строк .
З метою виконання вимог подання, усунення порушень, про які у ньому зазначено, Міністерством юстиції України до Департаменту з питань виконання кримінальних покарань направлене відповідне доручення (лист №55550/5444-1-23/27 від 04.05.2023). Зазначеним дорученням зобов`язано Департамент з питань виконання кримінальних покарань щомісячно повідомляти Міністерство юстиції України про вжиття заходів щодо усунення порушення вказаних у поданні Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини.
Листом від 11.08.2023 №106572/10058-1-23/26 Міністерство юстиції України повідомило Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, що доручено вжити заходи для усунення порушень зазначених в листі.
При цьому, вважаючи, що в січні 2024 р. порушено його прав на належні житлово-побутові та санітарно-гігієнічні а також епідеміологічні умови тримання в камерному приміщенні №133 Державної установи “Вінницька установа виконання покарань №1” , звернувся до суду за захистом своїх порушених прав.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, колегія суддів зазначає наступне.
Нормативно-правовим актом, який регламентує порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань з метою захисту інтересів особи, суспільства і держави шляхом створення умов для виправлення і ресоціалізації засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, а також запобігання тортурам та нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню із засудженими є Кримінально-виконавчий кодекс України.
Відповідно до ч. 1 ст. 7 КВК України держава поважає і охороняє права, свободи і законні інтереси засуджених, забезпечує необхідні умови для їх виправлення і ресоціалізації, соціальну і правову захищеність та їх особисту безпеку.
Засуджені користуються всіма правами людини та громадянина, передбаченими Конституцією України, за винятком обмежень, визначених цим Кодексом, законами України і встановлених вироком суду (ч. 2 ст. 7 КВК України).
Відповідно до ст. 115 КВК України передбачено, що особам які відбувають покарання у виправних і виховних колоніях, створюються необхідні житлово-побутові умови, що відповідають правилам санітарії та гігієни. Засуджені, як правило, тримаються в приміщеннях блочного типу. Норма жилої площі на одного засудженого не може бути менш як чотири квадратні метри, а у лікувальних закладах при виправних колоніях, у виправних колоніях, призначених для тримання і лікування хворих на туберкульоз, у стаціонарі - п`яти квадратних метрів. Засудженим надається індивідуальне спальне місце і постільні речі. Вони забезпечуються одягом, білизною і взуттям за сезоном з урахуванням статі і кліматичних умов, а в лікувальних закладах - спеціальним одягом і взуттям.
Аналіз вищенаведених норм свідчить, що державою гарантовано права, свободи і законні інтереси засуджених, які користуються усіма правами людини та громадянина за винятком обмежень, визначених КВК України, законами України і встановлених вироком суду, зокрема, це стосується й права на належне матеріально-побутове забезпечення для засуджених до довічного позбавлення волі.
Так, в обґрунтування своїх вимог позивач надав до суду лист Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини від 19.07.2023 р. , в якому зазначено про те, що камера, в якій тримається ОСОБА_1 , перебуває в незадовільному стані.
Колегія суддів наголошує, що позивач не наводить конкретні житлові, матеріально - побутові та санітарно - гігієнічні , а також епідеміологічні умови тримання в камерному приміщенні №133 Державної установи “ Вінницька установа виконання покарань №1”, які не забезпечені відповідачем в січні 2024 р.
Суд звертає увагу, що лист Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини датований липнем 2023 р. та не може свідчити про те, що в січні 2024 р. не забезпечено право позивача на належні житлові, матеріально - побутові та санітарно - гігієнічні , а також епідеміологічні умови тримання в камерному приміщенні №133 Державної установи “ Вінницька установа виконання покарань №1” .
Натомість, згідно довідки відповідача датованої 12.07.2024 р. зазначено, що з 01.01.2024 р. 31.01.2024 р. ОСОБА_1 відбував покарання в камерному приміщенні №133 Державної установи “Вінницька установа виконання покарань №1”. Камера має площу 7,9 м. кв. Камерне приміщення облаштоване меблями, а саме: ліжком металевим, столом з лавкою, шафою особистою, баком для питної води. Також є розетка з електричним струмом та лампочка для освітлення. Санвузол відокремлений відгороджувальною стіною висота якої складає 98 см, що дає змогу засудженому безперешкодно здійснити особисті потреби без порушення права на приватність. Камерне приміщення пофарбовано водним розчином вапна (стіни та стеля). Санітарно - побутовий стан камерного приміщення задовільний та відповідає функціональному призначенню.
Відтак, відповідачем спростовано доводи позивача стосовно незабезпечення його права на належні житлові, матеріально - побутові та санітарно - гігієнічні, а також епідеміологічні умови тримання в камерному приміщенні №133 Державної установи “Вінницька установа виконання покарань №1” в період з 01.01.2024 р. по 31.01.2024 р. Позивачем же навпаки факт не забезпечення такого права в січні 2024 р. не доведено.
Суд зауважує, що протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень – це зовнішня форма поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені (див., серед іншого постанову Великої Палати Верховного Суду від 24.11.2022 у справі № 9901/480/19).
Водночас у вже згаданій вище постанові № 320/950/19 від 16.02.2021 Верховний Суд зазначив, що умовою розгляду судом питання про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною є доведеність позивачем порушення його прав та охоронюваних законом інтересів такою бездіяльністю. Завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах, що звернулася до суду з позовом. Обраний позивачем спосіб захисту має бути спрямований на відновлення порушених прав і захист законних інтересів, і у випадку задоволення судом його вимог, прийняте судом рішення повинно мати наслідком відновлення тих прав, за захистом яких позивач і звернувся до суду.
Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, і у постанові Верховного Суду від 17.10.2018 у справі № 360/1193/17.
Враховуючи вищевикладене та беручи до уваги, що ні судом першої інстанції, ні судом апеляційної інстанції не встановлено, а апелянтом не доведено факту неправомірної бездіяльності відповідача, що мала місце в січні 2024 р. та полягала у незабезпеченні права на належні житлові, матеріально - побутові та санітарно -гігієнічні, а також епідеміологічні умови тримання в камерному приміщенні №133 Державної установи “Вінницька установа виконання покарань №1”, а тому відсутні підстави для задоволення адміністративного позову.
Оцінюючи позицію апелянта, колегія суддів вважає, що обставини, наведені в апеляційній скарзі, були ретельно перевірені та проаналізовані судом першої інстанції та їм була надана належна правова оцінка. Жодних нових аргументів, які б доводили порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права при винесенні оскаржуваного рішення, у апеляційній скарзі не зазначено. 
Таким чином, на думку колегії суддів апеляційної інстанції, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. 
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 05 серпня 2024 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України. 

Головуючий	 	 	Гонтарук В. М.	
 	 	 	 	
Судді	 	    	Біла Л.М.    Матохнюк Д.Б.