УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 січня 2025 року
м. Київ
справа № 755/18092/23
провадження № 51-6952ск23
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 28 травня 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 11 вересня 2024 року у кримінальному провадженні № 12023100040003218 щодо 
ОСОБА_4 ,  
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,  громадянина України, уродженця м. Мурманська російської федерації, жителя  
АДРЕСА_1 , раніше неодноразово 
судимого, останнього разу за вироком Кагарлицького районного суду Київської області від 28 грудня 2020 року за ч. 2 
ст. 310 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання 
у виді позбавлення волі на строк 3 роки, на підставі ст. 75 КК звільненого від відбування покарання з випробуванням 
із встановленням іспитового строку тривалістю 3 роки,
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого п. 13 ч. 2 
ст. 115 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 28 травня 2024 року 
ОСОБА_4 визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого п. 13 ч. 2 ст. 115 КК, та призначено йому покарання 
у виді позбавлення волі на строк 14 років.
На підставі ст. 71 КК із урахуванням положень ст. 72 КК за сукупністю вироків 
до покарання, призначеного за цим вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Кагарлицького районного суду Київської області від 28 грудня 2020 року та остаточно призначено ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років. 
Вирішено питання щодо долі речових доказів у кримінальному провадженні.
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він, будучи раніше судимим за ч. 1 ст. 115 КК, маючи не зняту та не погашену у встановленому законом порядку судимість, на шлях виправлення не став та вчинив аналогічний злочин 
за таких обставин.
Так, ІНФОРМАЦІЯ_2 приблизно о 02:00 у АДРЕСА_1 під час спільного розпиття алкогольних напоїв, в тому числі 
з ОСОБА_5 , між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 відбулася лайка, яка переросла у бійку, в ході якої у ОСОБА_4 на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин щодо ОСОБА_6 виник злочинний умисел, спрямований на заподіяння смерті останньому, реалізуючи який ОСОБА_4 , усвідомлюючи суспільну небезпеку своїх дій та бажаючи настання наслідків у вигляді смерті іншої людини, взяв наявний 
у квартирі кухонний ніж та завдав ОСОБА_6 колото-різані поранення по голові, в шию та груди, від яких останній помер на місці події.
Вимоги та узагальнені доводи, викладені в касаційній скарзі 
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 , посилаючись на істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України 
про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого, порушує питання 
про перегляд оскаржених судових рішень у касаційному порядку. 
Вважає, що його дії кваліфіковані неправильно, оскільки він захищав своє життя 
від протиправних дій потерпілого, який напав на нього з ножем; умислу на вбивство ОСОБА_6 не мав; жодних беззаперечних доказів, які б доводили його винуватість 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 115 КК, судами 
не встановлено; показання свідків є суперечливими та такими, що викликають сумнів у їх об`єктивності та достовірності. Зазначає про наявність у нього психічної хвороби, на що суди уваги не звернули, як і на те, що він страждає на ряд захворювань.
Мотиви Суду
Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, 
що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо 
з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
За змістом статей 433, 438 КПК суд касаційної інстанції є судом права, а не факту, 
а тому перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати і визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. 
Зазначені обставини були досліджені судами першої та апеляційної інстанцій і 
не підлягають перегляду в касаційному порядку відповідно до вимог зазначених статей, а отже під час касаційного розгляду кримінального провадження колегія суддів виходить із фактичних обставин справи, встановлених судом.
Відповідно до ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.
Як убачається із копії вироку, суд, мотивуючи висновок про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 13 ч. 2 ст. 115 КК, послався на докази, що зібрані у встановленому законом порядку, досліджені під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до приписів ст. 94 КПК.
Зокрема, суд ретельно дослідив докази, що підтверджують винуватість ОСОБА_4 
в умисному протиправному заподіянні смерті іншій людині, вчиненому особою, 
яка раніше вчинила умисне вбивство, обґрунтовано послався на: показання обвинуваченого ОСОБА_4 , потерпілої ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_5 ; дані, що містяться у: інформації Єдиного обліку заяв про кримінальне правопорушення (ЄО № 39889 від 11 вересня 2023 року), протоколі огляду місця події 
від 12 вересня 2023 року з додатками, протоколі проведення обшуку від 12 вересня 
2023 року з додатками та відеозаписом, протоколі огляду предмета від 22 вересня 
2023 року з додатками, протоколі перегляду відеозапису від 26 вересня 2023 року 
з додатками, протоколі проведення слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_8 від 12 вересня 2023 року з додатками, протоколі проведення слідчого експерименту за участю підозрюваного ОСОБА_4 від 12 вересня 2023 року 
з додатками, висновках експерта № 081-459-2023 з додатками, № 081-458-2023 
з додатками, № 021-2176-2023, № 061-1340-2023, № 082-685-2023, № 072-123-2023, 
№ 051-1551-2023, № 022-136-2176-23, № 1014, постановах про визнання та приєднання 
до кримінального провадження речових доказів від 12 вересня 2023 року, 22 вересня 
2023 року, 26 вересня 2024 року, 20 жовтня 2023 року, також дані інших письмових доказів, яким надана належна правова оцінка в їх сукупності.
Згідно з положеннями ст. 94 КПК суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінював кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку, на підставі чого дійшов правильного висновку про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого 
п. 13 ч. 2 ст. 115 КК.
Погоджуючись із висновками місцевого суду, суд апеляційної інстанції в ухвалі зазначив, що винуватість ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 13 ч. 2 ст. 115 КК, за обставин, встановлених судом, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджується сукупністю зібраних у кримінальному провадженні та досліджених у судовому засіданні доказів, які суд оцінив у сукупності з іншими доказами і на підставі яких прийняв законне та обґрунтоване рішення.
Доводи засудженого про те, що він діяв в стані необхідної оборони, а також 
про необхідність кваліфікації його дій за ст. 118 КК були предметом розгляду та перевірки судів першої та апеляційної інстанцій, які обґрунтовано вказали 
на їх безпідставність.
За нормативним визначенням умисне вбивство (ст. 115 КК) з об`єктивної сторони характеризується дією або бездіяльністю у вигляді протиправного посягання на життя людини, наслідками у вигляді смерті та причинним зв`язком між зазначеними діяннями та наслідками, а з суб`єктивної сторони - умисною формою вини (прямим або непрямими умислом), коли винний усвідомлює, що може заподіяти смерть особи, передбачає такі наслідки і бажає або свідомо припускає їх настання.
Такі самі ознаки об`єктивної та суб`єктивної сторони характерні і для умисного вбивства, вчиненого при перевищенні меж необхідної оборони (ст. 118 КК). Проте, 
на відміну від умисного вбивства, відповідальність за вчинення якого передбачена 
ст. 115 КК, обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони злочину, передбаченого 
ст. 118 КК, є мотив діяння - захист винною особою охоронюваних законом прав та інтересів від суспільно небезпечного посягання.
Згідно зі ч. 1 ст. 36 КК необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, 
а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому 
не було допущено перевищення меж необхідної оборони.
Перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, 
хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту (ч. 3 ст. 36 КК).
Особливістю злочину, вчиненого з перевищенням меж необхідної оборони, є специфіка його мотиву, а саме прагнення захистити інтереси особи, держави, суспільні інтереси, життя, здоров`я чи права того, хто обороняється, чи іншої особи від суспільно небезпечного посягання. Намір захистити особисті чи суспільні інтереси 
від злочинного посягання є визначальним мотивом не тільки у разі необхідної оборони, 
а й при перевищенні її меж. При цьому перевищення меж оборони може бути зумовлене 
й іншими мотивами, наприклад: наміром розправитися з нападником через учинений ним напад, страхом тощо. Проте існування різних мотивів не змінює того, що мотив захисту є основним стимулом, який визначає поведінку особи, яка перевищила межі необхідної оборони. Мотивація дій винного при перевищенні меж необхідної оборони має бути в основному зумовлена захистом від суспільно небезпечного посягання охоронюваних законом прав та інтересів.
Отже, для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного з умисним позбавленням життя особи, зокрема щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.
У разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, 
а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками 
не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.
Як убачається з копії вироку, судом першої інстанції під час судового розгляду встановлено, що в день вчинення кримінального правопорушення між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин відбулася лайка, 
яка переросла у бійку, під час якої ОСОБА_4 взяв наявний у квартирі кухонний ніж та завдав ОСОБА_6 колото-різані поранення по голові, в шию та груди, від яких останній помер на місці події.
Як вказав суд, у судовому засіданні не було встановлено такого ступеня протизаконного насильства або тяжкої образи з боку потерпілого ОСОБА_6 щодо обвинуваченого, які б могли викликати у ОСОБА_4 стан необхідної оборони, оскільки відсутні будь-які докази того, що з боку потерпілого мало місце суспільно небезпечне посягання, яке б вимагало негайного відвернення чи припинення з боку обвинуваченого.
Крім того, як зазначив суд, винуватість обвинуваченого у вчиненні саме вбивства узгоджується із показаннями свідка ОСОБА_8 , яка була очевидцем події, в межах судового розгляду, з яких убачається, що на ґрунті раптово виниклих суперечностей саме ОСОБА_4 взяв до рук ніж та почав наносити удари ОСОБА_6 , у якого 
в руках будь-яких предметів не було та який не погрожував ОСОБА_4 , після чого не дав можливості викликати швидку допомогу. Вказані показання суд оцінив як такі, що узгоджуються із висновком судово-медичної експертизи та іншими доказами, 
що у сукупності підтверджує наявність причинного зв`язку між діяннями обвинуваченого та наслідками у виді смерті потерпілого.
Суд першої інстанції, враховуючи обставини справи, спосіб, характер та локалізацію тілесних ушкоджень, знаряддя злочину - ніж; завдане ножове поранення потерпілому - колото-різане поранення шиї та грудей з раною на передній поверхні шиї (глибина ранового каналу становить приблизно 11 см), що має ознаки тяжкого тілесного ушкодження та знаходиться у прямому причинному зв`язку із настанням смерті 
ОСОБА_6 , різані рани на обличчі ОСОБА_6 та садна, які відносяться до легких тілесних ушкоджень; поведінку та дії ОСОБА_4 після умисного протиправного заподіяння смерті ОСОБА_6 , зокрема те, що обвинувачений відразу після події повернувся за стіл та почав вживати спиртні напої, не вживав заходів щодо надання першої медичної допомоги потерпілому, не викликав медичних працівників швидкої допомоги та працівників правоохоронних органів, натомість на наступний день пропонував свідкам винести тіло ОСОБА_6 до смітника, дійшов висновку, що все 
це підтверджує, що ОСОБА_4 усвідомлював суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачав їх суспільно небезпечні наслідки і бажав їх настання, а також те, що він бажав приховати вчинене.
Також суд зазначив, що не визнання обвинуваченим ОСОБА_4 своєї вини, його твердження про те, що під час конфлікту ОСОБА_6 першим схопив ніж та почав завдавати йому удари руками, а він ( ОСОБА_4 ) здійснював необхідну самооборону, розцінює як спосіб захисту обвинуваченого, спрямований на уникнення кримінальної відповідальності за вчинений особливо тяжкий злочин, оскільки будучи вільними 
у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачений КПК, стороною захисту 
не надано суду жодних доказів на підтвердження доводів обвинуваченого; вказані твердження обвинуваченого суперечать показанням свідка ОСОБА_8 , яка була очевидцем події, та даним у експертизі № 022-136-2176-23 щодо кількості та механізму отримання тілесних ушкоджень потерпілим.
Крім того, суд зауважив, що обставин, які б вказували на перебування обвинуваченого в стані сильного душевного хвилювання під час вчинення інкримінованого 
злочину, судом теж не встановлено, що підтверджується висновком проведеної 
у кримінальному провадженні судово-психіатричної експертизи № 1014, відповідно 
до якої ОСОБА_4 в період часу, до якого відноситься діяння, міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. 
Отже, як підсумував суд, наявність вини обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні саме умисного вбивства підтверджується як свідками, так і доказами, дослідженими під час судового розгляду, які вказують на те, що на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин ОСОБА_4 , взявши в руку ніж, тобто предмет з підвищеними травмуючими характеристиками, завдав ним удари потерпілому ОСОБА_6 в шию та груди, різані рани на обличчі у короткий проміжок часу, що вказує на те, що він спрямував свої дії на позбавлення життя потерпілого, а не на захист від посягань потерпілого на своє життя.
Таким чином закон України про кримінальну відповідальність застосовано вірно, 
про що обґрунтовано ствердив і суд апеляційної інстанції, переглянувши вказаний вирок за апеляційними скаргами сторони захисту, доводи яких аналогічні доводам 
у касаційній скарзі засудженого. 
Як убачається з оскарженої ухвали, колегія суддів визнала необґрунтованими доводи захисника про те, що ножові поранення потерпілому обвинувачений завдав з метою самооборони та захисту свого життя і здоров`я, оскільки очевидець події свідок ОСОБА_8 у своїх показаннях в суді та під час слідчого експерименту 
на досудовому розслідуванні спростувала твердження ОСОБА_4 про вчинення ОСОБА_6 щодо нього будь-яких насильницьких дій та зазначила, що завдання ОСОБА_4 ОСОБА_6 ударів ножем відбулось внаслідок словесного конфлікту.
Також колегія суддів зауважила, що при затриманні у ОСОБА_4 не виявлено жодних тілесних ушкоджень, а матеріали кримінального провадження не містять будь-яких доказів вчинення ОСОБА_6 неправомірних дій щодо ОСОБА_4 .
Крім цього, апеляційний суд відхилив доводи апеляційних скарг про відсутність 
у ОСОБА_4 умислу на вбивство ОСОБА_6 , оскільки застосоване обвинуваченим знаряддя злочину, характер, локалізація та механізм нанесення тілесних ушкоджень (колото-різане поранення шиї) свідчить про те, що ОСОБА_4 усвідомлював суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачав суспільно-небезпечні наслідки та бажав їх настання. Як вказав суд, про прямий умисел ОСОБА_4 на заподіяння смерті ОСОБА_6 також свідчать показання свідка ОСОБА_9 в тій частині, 
що ОСОБА_4 не давав можливості викликати швидку допомогу.
Зазначив суд і про те, що доводи апеляційних скарг про наявність істотних розбіжностей між показаннями свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_5 не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, оскільки колегія суддів не вбачає у свідченнях вказаних осіб таких розбіжностей, які б могли вплинути на правильність прийнятого судом рішення.
З наведеними висновками судів першої та апеляційної інстанцій погоджується і колегія суддів касаційного суду. 
Постановлені у кримінальному провадженні судові рішення є належно вмотивованими та обґрунтованими, їх зміст відповідає вимогам статей 370, 374, 419 КПК, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися під час їх постановлення. 
Що стосується доводів засудженого з приводу невідповідності призначеного йому покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та його особі, то вони є неспроможними з огляду на таке. 
Положеннями ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, 
а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Відповідно до принципів співмірності й індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.
За змістом ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і 
не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність                       в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції,                 а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, 
яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.
У цьому кримінальному провадженні не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання винній особі призначено з порушенням указаних норм права.
Як убачається із долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_4 , дотримуючись наведених вимог закону України про кримінальну відповідальність, врахував характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого ним кримінального правопорушення, дані про особу винного, який не одружений, офіційно не працює, на обліку у психіатра та нарколога 
не перебуває, раніше неодноразово судимий, в тому числі і за вбивство, вчинив кримінальне правопорушення під час іспитового строку, відповідно до довідки-характеристики від 16 вересня 2023 року за місцем свого проживання характеризується помірно, а також взяв до уваги відсутність пом`якшуючих покарання обставин та обставину, що обтяжує покарання, - рецидив злочину.
З урахуванням ступеня тяжкості вчиненого ОСОБА_4 кримінального правопорушення, суспільної небезпеки вчиненого, непоправних наслідків вчиненого, позиції прокурора про необхідність реального відбуття покарання обвинуваченим 
у виді позбавлення волі на строк 15 років; думки потерпілої, яка просила застосувати до обвинуваченого суворе покарання; відсутності обставин, які б пом`якшували покарання, наявність обтяжуючої покарання обставини; конкретних обставин кримінального провадження; ставлення обвинуваченого до вчиненого; поведінки обвинуваченого після вчинення злочину - допомогу ОСОБА_6 не надав, швидку допомогу та працівників поліції не викликав, не вчинив жодної дії щодо розкриття злочину, водночас спокійно спостерігав за тим, що труп тривалий час лежав у квартирі, пропонував свідкам викинути труп на смітник; даних про його особу; стан його здоров`я; суд дійшов висновку, що його перевиховання й виправлення не можливе без ізоляції від суспільства. Як вказав суд, наявність перерахованих вище обставин дають підстави призначити ОСОБА_4 покарання у межах санкції інкримінованого йому злочину за п. 13 ч. 2 ст. 115 КК у виді позбавлення волі на строк 14 років. Також суд, як убачається з вироку, застосувавши положення ст. 71 КК, призначив ОСОБА_4 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років.
Таким чином, доводи засудженого про неврахування судом першої інстанції ряду хвороб, наявних у нього, під час призначення йому покарання є безпідставними.
Також варто зауважити, що наявність у засудженого хвороб, на які він вказує 
у касаційній скарзі, з урахуванням вищенаведених конкретних обставин справи 
не спростовує правильності визначення судом розміру призначеного йому покарання та не зменшує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення.
З огляду на наведене Суд не вбачає підстав для скасування оскаржених судових рішень внаслідок істотного порушення  вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого. 
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для скасування судових рішень, у касаційній скарзі засудженого не наведено.   
Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК 
у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити засудженому ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на вирок Дніпровського районного суду 
м. Києва від 28 травня 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 11 вересня 2024 року щодо нього.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                        ОСОБА_2                                 ОСОБА_3