Справа № 127/510/25 
Провадження № 33/801/272/2025
Категорія: 307 
Головуючий у суді 1-ї інстанції Курбатова І. Л.
Доповідач: Матківська М. В.

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 березня 2025 року	м. Вінниця	

Суддя Вінницького апеляційного суду Матківська М. В.,
розглянувши за участю особи, яка притягалась до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 і її захисника – адвоката Герасимчук А. С.,
апеляційну скаргу ОСОБА_2 
на постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 20 лютого 2025 року про закриття провадження у справі ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП,

Встановив:

Згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАД № 153878 від 31 грудня 2024 року ОСОБА_1 20 грудня 2024 року по АДРЕСА_1 , вчинила домашнє насильство психологічного характеру відносно колишнього чоловіка ОСОБА_2 , а саме чинила психологічний тиск повідомленнями через електронний ящик, чим спричинила шкоду психічному здоров`ю та вчинила правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.
Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 20 лютого 2025 року провадження в адміністративній справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП закрито в зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою визнати ОСОБА_1 винною у вчиненні адміністративного правопорушення за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. 
Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доводам ОСОБА_2 про те, що ОСОБА_1 20 та 21 грудня 2024 року надсилала йому на електронну пошту листи, якими ображала його честь та гідність, у тому числі як військовослужбовця Збройних Сил України. При цьому ОСОБА_2 в обґрунтування апеляційної скарги посилається на положення ст. 435-1 КК України та тлумачення слова «насміхатися».
До суду надійшли письмові заперечення ОСОБА_1 на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , у яких ОСОБА_1 та її захисник – адвокат Герасимчук А. С. зазначили, що вважають постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 20 лютого 2025 року ухваленою з додержанням норм матеріального і процесуального права, оскільки судом з`ясовано усі фактичні обставини справи, досліджено та надано належну оцінку наявним в матеріалах справи доказам та обставинам, а тому апеляційну скаргу просять залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції – без змін.
В судовому засіданні особа, яка притягалась до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 і її захисник – адвокат Герасимчук А. С. заперечили проти задоволення апеляційної скарги, просять постанову суду залишити без змін.
Потерпілий ОСОБА_2 , будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився.
Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність постанови суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення, дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, дійшов висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з огляду на таке.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.
Відповідно до вимог ст.ст. 245, 280 КУпАП завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, а орган чи посадова особа при розгляді справи про адміністративне правопорушення, з урахуванням положень, викладених у ст. ст. 251, 252 КУпАП, зобов`язаний з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи і, керуючись законом та правосвідомістю, оцінити докази за своїм внутрішнім переконанням в їх сукупності.
Згідно вимог ч. 7 ст. 294 КУпАП апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Апеляційний суд може дослідити нові докази, які не досліджувалися раніше, якщо визнає обґрунтованим ненадання їх до місцевого суду або необґрунтованим відхилення їх місцевим судом.
Приписами ч. 1 ст. 173-2 КУпАП передбачена відповідальність за вчинення насильства в сім`ї, яке, у відповідності з даною статтею, проявляється в умисному вчиненні будь-яких дій фізичного, психологічного чи економічного характеру, внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого.
Об`єктом цього правопорушення є суспільні відносини у сфері захисту прав громадян.
Об`єктивна сторона правопорушення, передбаченого зазначеною статтею, полягає в умисному вчиненні будь-яких з зазначених в диспозиції дій, та передбачає існування обов`язкової ознаки - можливість настання чи настання фізичної чи психологічної шкоди, яка була чи могла бути завдана потерпілому.
Суб`єктивна сторона правопорушення характеризується наявністю вини у формі умислу.
Відповідно до ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Згідно диспозиції ч. 1 ст. 173-2 КУпАП вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статті, тобто умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, а так само невиконання термінового заборонного припису особою, стосовно якої він винесений, або неповідомлення уповноваженим підрозділам органів Національної поліції України про місце свого тимчасового перебування в разі винесення такого припису.
Для встановлення події правопорушення, зазначеного у ч. 1 ст. 173-2 КУпАП необхідно з`ясувати чи дійсно особа, яка притягується до адміністративної відповідальності, вчинила домашнє насильство.
Об`єктом вказаного правопорушення є суспільні відносини у сфері захисту прав громадян.
Об`єктивна сторона правопорушення, передбаченого зазначеною статтею, полягає в умисному вчиненні будь-яких з зазначених в диспозиції дій, та передбачає існування обов`язкової ознаки – можливість настання чи настання фізичної або психологічної шкоди, яка була чи могла бути завдана потерпілому.
Суб`єктивна сторона правопорушення характеризується наявністю вини у формі умислу.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство – діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
Пунктом 14 статті 1 вказаного Закону передбачено, що психологічне насильство – це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.
Окрім того, обов`язковою ознакою об`єктивної сторони цього правопорушення є наявність наслідків у виді завдання чи можливості завдання шкоди фізичному або психічному здоров`ю потерпілого.
З аналізу вищевказаних норм вбачається, що домашнє насильство, яке охоплюється диспозицією ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, має місце тоді, коли будь-які діяння фізичного, психологічного чи економічного характеру тягнуть за собою можливість настання чи настання шкоди фізичному або психічному здоров`ю потерпілого.
Системний аналіз існуючого національного та міжнародного законодавства свідчить про те, що домашнє насильство істотно відрізняється від звичайних конфліктних відносин, оскільки має певні ознаки та характеризується тим, що особа яка застосовує домашнє насильство, маючи значну перевагу в своїх можливостях, діє умисно з наміром досягти бажаного результату, який полягає у заподіянні шкоди потерпілому шляхом порушення його прав і свобод.
В той час, як під конфліктом необхідно розуміти такий стан взаємовідносин, який характеризується наявністю зіткнення протилежних інтересів і поглядів, напруження і крайнє загострення суперечностей, що може призвести до активних дій, ускладнень, боротьби, що супроводжуються складними колізіями; ситуація, в якій кожна зі сторін намагається зайняти позицію несумісну з інтересами іншої сторони.
Виникнення конфлікту залежить не лише від об`єктивних причин але й від суб`єктивних факторів, до яких необхідно віднести власні уявлення учасників конфлікту про себе, свої потреби, мотиви, життєві цінності та ставлення до іншої сторони конфлікту.
Таким чином, під домашнє насильство, зокрема психологічного характеру, яке утворює склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, підпадають лише такі діяння, якими цілеспрямовано та навмисно спричиняється емоційна невпевненість, страх або іншим чином завдається шкода психічному здоров`ю іншого члена сім`ї.
Зі змісту протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАД № 153878 від 31 грудня 2024 року ОСОБА_1 20 грудня 2024 року по АДРЕСА_1 , вчинила домашнє насильство психологічного характеру відносно колишнього чоловіка ОСОБА_2 , а саме чинила психологічний тиск повідомленнями через електронний ящик, чим спричинила шкоду психічному здоров`ю (а. с. 1).
З письмових пояснень ОСОБА_1 та свідка ОСОБА_3 , яка є матір`ю ОСОБА_1 , вбачається, що будь-якого домашнього насильства ОСОБА_1 відносно ОСОБА_2 не вчиняла. Конфлікт між сторонами виник у зв`язку з поданням ОСОБА_2 позову про зменшення розміру аліментів (а. с. 7, 8).
Аналіз матеріалів справи (а. с. 21–66, 75–83, 85–98) свідчить про наявність між сторонами тривалих конфліктних правовідносин, пов`язані не лише з питанням аліментів, але й з небажанням ОСОБА_2 брати участь у вихованні малолітньої доньки. Разом з тим, ці відносини не містять ознак психологічного, фізичного чи економічного насильства, передбачених ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».
Фактично, обставини справи свідчать про наявність спору цивільно-майнового характеру, що регулюється нормами Цивільного кодексу України та Сімейного кодексу України, зокрема положеннями про утримання дитини (ст. 180–192 СК України).
Конфлікт сам по собі не є тотожним поняттю «домашнє насильство». Під конфліктом розуміється стан взаємовідносин, що характеризується зіткненням протилежних інтересів, напруженням і загостренням суперечностей, що може призвести до певних ускладнень, але не свідчить про вчинення правопорушення. Виникнення конфлікту залежить не лише від об`єктивних причин, але й від суб`єктивних факторів, зокрема уявлень учасників про свої права, обов`язки, потреби та мотиви.
З огляду на вищевикладене, наявність конфліктних правовідносин між сторонами не є достатньою підставою для кваліфікації дій ОСОБА_1 як домашнього насильства у розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».
Із матеріалів справи вбачається, що підставою для складання протоколу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 була заява її колишнього чоловіка ОСОБА_2 про нібито вчинене психологічне насилля 20 грудня 2024 року (а. с. 1). 
Проте, на час розгляду в суді першої інстанції жодних доказів вчинення ОСОБА_1 будь-яких дій, що могли б стати підставою для складення протоколу серії ВАД №153878 від 31 грудня 2024 року, саме 20 грудня 2024 року матеріали справи не містять.
Тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що наданими матеріалами не доведено наявність в діях ОСОБА_1 складу правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.
Не змінює такого висновку суду першої інстанції і додана до апеляційної скарги роздруківка електронних листів датованих 20 грудня 2024 року та 21 грудня 2024 року. 
Апеляційний суд вважає, що надіслані ОСОБА_1 листи на електронну адресу ОСОБА_2 є приватною перепискою між колишнім подружжям. У цій переписці ОСОБА_1 висловлює свої оціночні судження щодо ОСОБА_2 як чоловіка (колишнього) та батька їхньої дитини. Такі висловлювання є суб`єктивною оцінкою поведінки ОСОБА_2 та пов`язані з обставинами і взаєминами, що склалися між сторонами.
При цьому суд звертає увагу на відсутність підстав для правозастосування у справі положень статті 435-1 Кримінального кодексу України, про що зазначено в апеляційній скарзі. Таке посилання є юридично необґрунтованим, оскільки положення КК України не підлягають застосуванню в адміністративному судочинстві.
Крім того, тлумачення слова «насміхатися» у даному контексті є недоречним, оскільки воно не має жодного відношення до диспозиції статті 173-2 КУпАП, яка визначає відповідальність за вчинення домашнього насильства. 
Враховуючи, що мова йде про приватне листування через електронну пошту, зумовлене тривалим конфліктом між колишнім подружжям, такі дії не можуть бути кваліфіковані як адміністративне правопорушення, оскільки: не містять ознак психологічного насильства, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»; є частиною особистої комунікації між сторонами, що не має характеру систематичного переслідування чи примусу; не свідчать про мету заподіяння шкоди чи домінування над іншою стороною.
З огляду на зазначене, апеляційний суд вважає необґрунтованими посилання на статтю 435-1 КК України та її застосування у межах адміністративного провадження, а також не вбачає правових підстав для кваліфікації електронного листування як адміністративного правопорушення за статтею 173-2 КУпАП.
Згідно зі ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Відповідно до п. 39 постанови Верховного Суду від 08 липня 2020 року у справі № 463/1352/16-а в силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи.
У справі «Barbera, MesseguandJabardov. Spain» від 06 грудня 1998 року (п. 146) ЄСПЛ, вказано на те, що принцип презумпції невинності вимагає серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не починали розгляд справи з упередженої думки, що особа скоїла правопорушення, яке ставиться їй в провину; всі сумніви, щодо її винуватості повинні тлумачитися на користь цієї особи.
Більше того, посилання в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_1 нібито ображала честь та гідність ОСОБА_2 , у тому числі як військовослужбовця Збройних Сил України, апеляційний суд розцінює критично.
На переконання суду, статус військовослужбовця не є підставою для особливого правового захисту від критичних або емоційно забарвлених висловлювань у приватному листуванні між колишнім подружжям, якщо такі висловлювання у сукупності не містять відверто образливих чи дискримінаційних характеристик, не спрямовані на поширення завідомо неправдивої інформації, не підпадають під визначення наклепу чи приниження честі й гідності у публічному просторі.
Військовослужбовець, відповідно до Конституції України, законів України та військових статутів, зобов`язаний демонструвати взірцеву поведінку як під час виконання службових обов`язків, так і в особистому житті. Це передбачає: сумлінне виконання військового обов`язку відповідно до Військової присяги, додержання Конституції та законів України, дотримання норм етичної поведінки у відносинах із цивільним населенням, у тому числі підтримання суспільного порядку та захист честі й гідності громадян.
З урахуванням цього, сам факт конфлікту між сторонами, що має приватний характер і не пов`язаний із виконанням ОСОБА_2 службових обов`язків, не може розглядатися як підстава для встановлення порушень прав військовослужбовця.
У даному випадку матеріали справи засвідчують про наявність конфліктних взаємовідносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , проте не підтверджують конкретних фактів вчинення ОСОБА_1 домашнього насильства за обставин, вказаних у протоколі серії ВАД № 153878 від 31 грудня 2024 року.
З огляду на викладене, суд першої інстанції відповідно до ст. 245, 280 КУпАП повно й всебічно з`ясував усі обставини, що мали значення для правильного вирішення справи та дійшов правильного висновку про те, що в діях ОСОБА_1 відсутній склад адміністративного правопорушення, передбачений ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.
Доводи апелянта зводяться до переоцінки доказів по справі, і наведені скаржником міркування є безпідставними та носять суб`єктивний характер, не підтверджений належними доказами.
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Апеляційний суд враховує, що викладені в цій постанові висновки прийнятого рішення та його мотивування є достатніми і зрозумілими та відповідають вимогам закону. Об`єктивних підстав ставити під сумнів належність, допустимість та достовірність наведених доказів та викладених обставин суд апеляційної інстанції не вбачає.
З урахуванням наведеного, оскаржувана постанова суду першої інстанції відповідає вимогам закону, підстав для її зміни чи скасування апеляційний суд не вбачає, у зв`язку із чим залишає постанову без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
Керуючись ст. 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення,-

Постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 20 лютого 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя	М. В. Матківська