УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
17 березня 2025 року
м. Київ
справа № 559/4631/24
провадження № 61-3052ск25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного 
цивільного суду: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., Луспеника Д. Д., 
розглянув касаційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 20 січня 2025 року та ухвалу Рівненського апеляційного суду від 18 лютого 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Товариства 
з обмеженою відповідальністю «OptiLat» про визнання договору недійсним, 
ВСТАНОВИВ:
У грудні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до Дубенського 
міськрайонного суду Рівненської області з позовом до ОСОБА_1 , Товариства 
з обмеженою відповідальністю «OptiLat» (далі - ТОВ «OptiLat») про визнання зовнішньоекономічного договору №20/1F від 28 липня 2020 року недійсним. 
Ухвалою Дубенського міськрайонного суду від 26 грудня 2024 року відкрито провадження у справі та призначено справу до підготовчого розгляду за правилами загального позовного провадження. 
15 січня 2025 року ОСОБА_1 подав до суду клопотання про закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України (справа 
не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства).
Ухвалою Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 20 січня 
2025 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про закриття провадження 
у справі № 559/4631/24 відмовлено.
Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив її в апеляційному порядку.
Ухвалою Рівненського апеляційного суду від 18 лютого 2025 року апеляційну 
скаргу повернуто ОСОБА_1 на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 357 ЦПК України (скаргу подано на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду).
10 березня 2025 року до Верховного Суду через відділ «Прийом громадян»
 ОСОБА_1 подано касаційну скаргу, в якій просить оскаржувані судові рішення скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити заяву про закриття провадження у справі № 559/4631/24.
Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає 
неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Вказує, що пунктом 15 частини першої 
статті 353 ЦПК України визначено, що окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо закриття провадження у справі, а тому вважає, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував норму права, оскільки вищевказана норма права, на його думку, 
регулює порядок оскарження не лише ухвали про закриття провадження, а й ухвали про відмову у закритті провадження. 
Щодо оскарження ухвали Дубенського міськрайонного суду Рівненської області 
від 20 січня 2025 року 
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, 
а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання 
про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити 
у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду 
в апеляційному порядку.
Таким чином, пункт 2 частини першої статті 389 ЦПК України не передбачає оскарження у касаційному порядку ухвал суду першої інстанції про відмову 
у задоволенні клопотання про закриття провадження у справі, оскільки ухвала 
суду першої інстанції не переглядалась по суті в апеляційному порядку, 
а відповідно не може бути предметом касаційного перегляду. Крім того, ухвала 
суду першої інстанції про відмову у задоволенні клопотання про закриття провадження у справі не перешкоджає подальшому провадженню у справі 
та заявник має право на звернення із апеляційною скаргою на ухвалу суду 
першої інстанції про відмову у задоволенні клопотання про закриття провадження 
у справі разом із рішенням суду першої інстанції. 
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд 
відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав 
для відмови у відкритті касаційного провадження в частині оскарження ухвали Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 20 січня 2025 року 
на підставі пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України.
 
Щодо оскарження ухвали Рівненського апеляційного суду від 18 лютого 2025 року
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів 
у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження 
(про відмову у відкритті касаційного провадження).
Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну 
скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, 
якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Із матеріалів касаційної скарги, змісту ухвали Рівненського апеляційного суду 
від 18 лютого 2025 року вбачається, що скарга є необґрунтованою, правильне застосування судом норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Такого висновку Верховний Суд дійшов з огляду на наступне.
Серед основних засад судочинства Конституцією України встановлено забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини другої 
статті 129 Конституції України). 
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій. 
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. 
Відповідно до статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні 
та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. 
За змістом частини першої статті 353 ЦПК України до переліку ухвал, які можуть бути оскаржені в апеляційному порядку окремо від рішення суду не включено 
ухвалу про відмову в задоволенні клопотання про зміну предмета позову, 
цей перелік є вичерпним. 
Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 357 ЦПК України апеляційна скарга 
не приймається до розгляду і повертається судом апеляційної інстанції також, 
якщо скаргу подано на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду. 
Крім того, суд апеляційної інстанції врахував правову позицію, висловлену 
в ухвалах Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі 
№ 522/14750/16-ц (провадження № 14-205цс18) та від 13 червня 2018 року 
у справі № 761/6099/15-ц (провадження № 14-184цс18),де вказано, що право 
на апеляційне оскарження учасники справи можуть реалізувати у порядку, визначеному процесуальним законом, не зловживаючи їхніми процесуальними правами у спосіб подання апеляційної скарги на ухвалу, що не може бути оскаржена до ухвалення рішення по суті спору й окремо від такого рішення. 
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі 
Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 12 вересня 2018 року у справі 
№ 752/1016/17 (провадження № 61-19138сво18), у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 522/18296/14-ц 
(провадження № 14-62цс19), у постановах Верховного Суду від 17 жовтня 
2019 року у справі № 522/1654/18 (провадження № 61-15599св19), від 23 березня 2023 року у справі № 520/10/20 (провадження № К/990/2995/22). 
Ураховуючи наведене, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що ухвала суду першої інстанції про відмову у задоволенні клопотання про закриття провадження не віднесена до визначеного частиною першою статті 353 ЦПК України переліку ухвал, які можуть бути оскаржені окремо від рішення суду 
та обґрунтовано повернув апеляційну скаргу заявнику на підставі пункту 4 
частини п`ятої статті 357 ЦПК України. 
Верховний Суд взяв до уваги посилання заявника у касаційній скарзі, що пунктом 15 частини першої статті 353 ЦПК України регулюється порядок оскарження не лише ухвали про закриття провадження, а й ухвали про відмову у закритті провадження. Проте, зазначене не змінює порядок апеляційного оскарження ухвал судів першої інстанції, який передбачений ЦПК України. 
При цьому Верховний Суд наголошує, що ухвалою про закриття провадження 
у справі закінчується розгляд цивільної справи, а тому законодавством України передбачена можливість оскарження такої ухвали в апеляційному порядку окремо від рішення суду. Ухвала про відмову у задоволенні клопотання про закриття провадження у справі не перешкоджає подальшому провадженню у справі. Отже, постановлення таких ухвал відрізняється за правовими наслідками. 
Обмеження права на апеляційне оскарження окремо від рішення суду щодо 
суті спору ухвал, не передбачених у частині першій статті 353 ЦПК України, 
є передбачуваним, оскільки чітко регламентується процесуальним законом. Звертаючись із апеляційною скаргою на ухвалу суду, що за законом не може виступати самостійним об`єктом апеляційного оскарження, учасник справи може спрогнозувати юридичні наслідки такого оскарження, визначені у пункті 4 
частини п`ятої статті 357 ЦПК України. Так, апеляційна скарга не приймається 
до розгляду і повертається судом апеляційної інстанції, якщо скаргу подано 
на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду. 
Аналогічні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі № 127/13362/13-ц (провадження 61-14123св19).
Колегія суддів вважає, що заявником у поданій касаційній скарзі не спростовано наведених висновків суду апеляційної інстанцій та не наведено неправильного застосування ним норм матеріального та процесуального права, як необхідної передумови для скасування судового рішення.
У низці рішень Європейського Суду з прав людини щодо тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, 
яка відповідно до статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права, закріплено, що право на справедливий судовий розгляд може бути 
обмежено державою, якщо це обмеження не завдає шкоди самій суті права (рішення Європейського Суду з прав людини від 28 жовтня 1998 року у справі «Осман проти Сполученого Королівства» («Osman v. the United Kingdom»), пункт 147).
Оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає 
розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, колегія суддів вважає, 
що касаційна скарга  ОСОБА_1  на ухвалу Рівненського апеляційного суду 
від 18 лютого 2025 року у справі є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
Керуючись пунктом 1 частини другої, частиною четвертою, шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою 
ОСОБА_1 на ухвалу Дубенського міськрайонного суду Рівненської області 
від 20 січня 2025 року та ухвалу Рівненського апеляційного суду від 18 лютого 
2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до 
ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «OptiLat» про визнання договору недійсним, відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                              Б. І. Гулько 
 
                                                                                                       Г. В. Коломієць
 
                                                                                                       Д. Д. Луспеник